Přeložil Milan Lžička

BROKEN GENIUS

Copyright © 2020 by Andrew Murray

Translation © Milan Lžička, 2021

ISBN 978-80-242-7355-6

Věnováno Christine

1. kapitola

<10. března 2011>

Ten večer, kdy jsem měl odletět do Japonska, jsem ještě netušil, jak málo času mi zbývá, než mě postihne osobní apokalypsa. Kdybych to věděl, jednu věc bych změnil. Tu, co mě v noci budí se zuby tak zaťatými, až se bojím, abych si je nerozdrtil. Tu, kvůli níž mám na rukou krev a na svědomí smrt. Tu, která mi nedá pokoj.

Nedopustil bych se jisté chyby.

Jo, já vím, děláme je všichni, blablabla. Já ale ne. Svou první firmu jsem založil dřív, než jsem se naučil řídit. Společnost, která mě skutečně proslavila, která se stala všeobecně známým pojmem, vznikla až později. Podnikům jako CastorNet, jehož hodnota už před vstupem na burzu přesáhla miliardu dolarů, se ve Valley přezdívá jednorožec. Dnes už nejsou tak vzácné jako dřív, přesto lidi vždycky zbystří a zpozorní, když je řídí kluk, kterému je sotva přes dvacet.

To mi ovšem nestačilo. Chtěl jsem se zapsat do učebnic dějepisu. Po příletu do Japonska jsem se chystal uzavřít smlouvu, díky níž mělo moje jméno figurovat po boku lidí jako Jobs, Gates a Zuckerberg.

Ve chvíli, kdy jsem měl na palubě našeho soukromého tryskáče otvírat láhev Cristalu, jsem místo toho upíjel zvětralé zelené smoothie, choulil se ve tmě před monitorem počítače s chlupatým, vousatým chlápkem a snažil se zbavit FBI, aniž bych všechno pokazil.

„Datový obsah doručen. Už to nabíhá,“ prohlásil chlupáč. Od ježatých vousů se mu odrážela záře monitoru, takže ve zšeřelé místnosti působil z profilu až strašidelně. „Co řekneš lidem z Polovodičů Fukušima, když se tam neobjevíš a nedokončíš převzetí?“

Jack Walton. Moje pravá ruka a nejstarší kamarád. Já byl Jobs a on Woz. Špičkový programátor, ale stejně jako legendární Wozniak neměl hlavu na kšeft. CastorNet jsem vybudoval sám. Jeho jediného jsem mohl pověřit tím, k čemu jsme se uvolili pro FBI. Kdyby se to proláklo, nastala by pohroma.

„Dorazím tam včas a tu smlouvu uzavřu. Jakmile tady skončíme, hupsnu do tryskáče. Akorát se nestihnu zapsat do hotelu, takže se budu muset vysprchovat na letišti.“

„Velkorysá oběť, když uvážím, že z tebe tenhle obchod udělá miliardáře,“ opáčil Jack, jelikož v mém hlase postřehl nelibost. „Ale nejdřív musíme najít toho chlápka, ať je, kde je.“

„Taky že ho najdeme. A pak se spojíme s tím maníkem od FBI, jak se to jmenoval? Salazar něco…“

„Burke,“ obrátil Jack oči v sloup. „Zvláštní odpovědný agent Salazar Burke.“

„No jo. Detailisto,“ utrousil jsem a mávl rukou. „Pak můžeme sfouknout tu Fukušimu a Burke slízne smetanu za naši genialitu.“

Tenhle agent z losangeleské pobočky FBI se objevil u našich dveří s jistým problémem. Jeden zvrhlý šmejd jménem Bruce Sterling unesl přímo z kolejí jistou Kate Masonovou. Podle FBI už prý v minulosti unesl i další holky – všechny se nakonec našly mrtvé – a ve všech případech pomocí našeho softwaru živě vysílal, co s nimi provádí. Média tuhle skutečnost zatím nezjistila, ale hrozilo to.

Negativní reakce na takové zjištění by nám neprospěly, byl jsem si ale jistý, že náš provozní ředitel Ace Prior to dokáže zamést pod koberec. Před kamerou působí dobře a klidně. Pak ale Burke mně a Jackovi ukázal fotky Sterlingových předchozích obětí. Je snadné moralizovat, když vám jde o pouhý ideál. O slova na papíře. Nebo v programovém prohlášení. Jenže když pak na vlastní oči vidíte, co má Burke na svědomí, změní vás to. Zasáhne vás to hlouběji než na úrovni intelektu, přímo v té části mozku, která se vyvinula z malého chlupatého savce, jehož nutkáním bylo uniknout predátorům a přežít.

Burke nám prozradil, že musí Sterlinga najít dřív, než totéž provede i té Kate. Bylo úplně jedno, kdo ta holka je nebo odkud pochází. Když vidíte, že někdo čelí takové hrůze, tak prostě pomůžete. To ovšem neznamená, že musíte zahodit všechno, co už léta budujete. Nejcennějším produktem CastorNetu bylo zasílání zabezpečených soukromých zpráv a přenos živého videa. Pokud by tudíž někdo zjistil, co s Jackem děláme pro FBI, byli bychom vyřízení.

„Wille, od zítřka začínáme marketingově zdůrazňovat, jak si zakládáme na soukromí,“ řekl Jack a tahal se přitom za vousy. „Určitě nevyjde najevo, že jsme si nechali zadní vrátka…?“

„Neříkej tomu zadní vrátka.“

„Tak jak tomu mám říkat?“

„Přístupová vrátka.“

„Wille, nic takového není! Nemůžeš tvrdit, že něco existuje, jenom proto, že chceš.“

„Ale můžu, jen co uzavřeme ten obchod ve Fukušimě. Pak rozhodně existovat budou.“

„Pak možná jo,“ uznal Jack s povzdechem.

„V téhle místnosti jsme jenom ty a já, a jakmile bude po všem, tak se těch přístupových vrátek zbavíme,“ prohlásil jsem a zkontroloval si na iPhonu čas. „Šoupni tu záplatu do kritické aktualizace a zítra ji zveřejni.“

„Tak mi tu záplatu pošli a já ji zařadím do fronty.“

„Už ji máš. Je ve stejném adresáři jako ta změna datového obsahu.“

Právě z tohohle důvodu jsem tam musel být osobně: aby všechno běželo jako po másle. Vývojáře, i tak nadané jako Jack, je potřeba dirigovat.

„Žádnou tam nemám,“ opáčil Jack. „Obsah jsi přece měnil sám.“

V tu chvíli se mi sevřel žaludek.

V závěrečné fázi vývoje verze 1.0 jsme uspořádali hackathon, abychom první betaverzi dokončili co nejdřív. Spousta lidí si tehdy zvolila práci z domova. Jackovi připadalo, že se jim tak bude snadněji pracovat čtyřiadvacet hodin v kuse. Mně připadalo, že se tak spíš budou snadněji rozptylovat.

A tak jsem do našeho softwaru zapracoval rutinu, díky níž jsme mohli vývojáře sledovat. Pořizovala fotky z jejich webové kamery a přidávala k nim vzkaz „Nerozptyluj se. Zpátky do práce!“ spolu s uvedením místa, kde se fyzicky nacházeli.

Přišlo mi to zábavné. Jack to označil za „demotivující“. Každopádně to zafungovalo.

A teď jsme toutéž aplikací chtěli zjistit Sterlingovu polohu a předat ji FBI. Stačilo rychle pozměnit kód, aby Sterlingovi nevyskočilo na displeji okno se vzkazem, a mohli jsme se do toho pustit. Bez téhle změny by Sterling okamžitě poznal, že ho někdo vypátral. Co by pak provedl té Kate? A komu by asi pověděl o našich přístupových vrátkách?

„Já na nic ani nesáhl,“ polkl jsem ztěžka. Jack mi určitě řekne, že mě špatně pochopil a že je všechno v pořádku. „Celý den jsem řešil ten kšeft ve Fukušimě. To tys přece měnil obsah.“

„Vím, co jsem dělal, Wille, a nic jsem neměnil. Tenhle trojský kůň je tvůj, ne můj. To už jsem ti říkal. Hned po každodenní poradě.“

„Ale vždyť jsi ho testoval.“

„Žádný test neproběhl!“ Jack začal horečně ťukat do klávesnice, aby si kód vyvolal. „Proč bychom měli testovat tvůj kód? Jsi přece génius. Nesnášíš, když testuju tvůj kód.“

Dobrá připomínka. A naprosto pravdivá.

„Tak ho změň teď,“ naklonil jsem se mu přes rameno, „honem!“

„Dělám na tom,“ odtušil a bušil do kláves tak divoce, až mu na stole poskakovala prázdná plechovka od Red Bullu. Obrazovka se změnila, objevily se na ní shluky textu a cifer v editoru. „Tak jo, tady je ten kód – co teď?“

Popadl jsem Jackovu židli a odsunul ho stranou. „Udělám to sám. Ty zavolej Burkemu. Řekni mu, že potřebujeme víc času.“

Sterling mohl každou chvíli spustit přístupová vrátka a pár vteřin nato by se mu na obrazovce objevil ten vzkaz. Probíral jsem se kódem a hlavou mi jeden za druhým běžely snímky Sterlingových obětí. Potřeboval jsem jenom chviličku, abych zablokoval to vyskakovací okno a pak do Sterlingova počítače nainstaloval vynucenou aktualizaci. Bylo to choulostivé, ale určitě to klapne.

Pamatuju si každou aplikaci, kterou jsem kdy napsal, a ani tahle nebyla výjimkou. S prsty míhajícími se po klávesnici jsem vyhledal patřičný kus kódu s textovou hláškou a snažil se ho zakomentovat. Než jsem to ale stihl, zaslechl jsem charakteristický cvrlikavý tón. Speciální vyzvánění, které jsem si nastavil na mobilu, abych věděl, že mi přišel další legrační snímek z webové kamery některého ze stážistů. Akorát že tentokrát se nejednalo o stážistu a legrace šla stranou. Na chvíli mi úplně ztuhly prsty a v duchu jsem se chlácholil pomyšlením, že jsem měl třeba jenom slyšiny.

„Zdálo se mi to, nebo ne?“ zeptal se z opačné strany stolu Jack s telefonem v ruce, čímž mou iluzi rozptýlil.

Odstrčil jsem se od pracovní stanice a svíravý pocit v žaludku přešel v nával nevolnosti. Vytáhl jsem svůj iPhone. Měl jsem na něm zprávu.

Na fotce byl prostor připomínající nedostavěný sklep starého domu. Před betonovou zdí stála prázdná židle, v horní části záběru byly vidět stropní nosníky. V rohu se nacházel vzkaz „Zpátky do práce!“ a s ním taky IP adresa a fyzická lokalita na mapě. Aplikace zafungovala.

Jenže beze změn, na kterých jsem zrovna horečně pracoval, se stejný vzkaz, který jsem si teď prohlížel, zobrazil na monitoru i Sterlingovi.

„Co budeme dělat?“ Jack měl pod hustým porostem úplně popelavý obličej, v modravém přísvitu obrazovky působil jako mrtvola.

„Máš vypnutý zvuk?“ zašeptal jsem a ukázal na telefon.

„Jo,“ přitakal Jack.

„Určitě?“

„Jo!“

„Tak nebudeme dělat nic.“

„Cože?“ rozhodil Jack rukama.

„A co můžeme dělat? Jakmile Sterling sáhne na počítač, ten vzkaz zmizí a nikdo jiný se nikdy nic nedozví.“

„To myslíš vážně, Wille? A co ta holka?“

„Pošli tam Burkeho!“ opáčil jsem a podal mu svůj mobil se zobrazenou lokalitou.

„Co když to nestihnou včas?“

„Tak ať sebou mrsknou!“

V tu chvíli zřejmě zvedl Burke telefon, protože Jack začal drmolit jako kulomet. Zobrazil jsem si ovládací panel živého vysílání a vyťukal do něj Sterlingovy údaje. Byl online, ale neaktivní. Možná si zapnul počítač a odešel. Vtom červená kontrolka zezelenala a moje naděje rázem pohasly. Spouštěl živý přenos. Měl jsem prst připravený na myši. Nejradši bych vstal a odešel, ale nešlo to. Musel jsem to nějak dostat pod kontrolu. Čas, nic víc jsem nepotřeboval.

„Podle Burkeho už je na cestě místní zásahovka,“ hlásil mi Jack. „Ale pár minut to potrvá.“

Zmáčkl jsem tlačítko. Objevil se videopřenos. Židle dosud zela prázdnotou.

„To běží živě?“ nakoukl mi Jack přes rameno. „Je něco slyšet?“

Natáhl jsem se a zvýšil hlasitost drahých aktivních externích referenčních reproduktorů, které jsem pořídil ke všem pracovním stanicím v kanclu. Takové neměl ani Facebook. Doléhal k nám pouze hukot běžícího větráku. Výtečně reprodukovaný, ale pořád jenom hluk v pozadí.

„Vidíš? Ani tam není,“ tleskl jsem. „Pokud si nastavil automatické spuštění přenosu, třeba ten vzkaz mezitím zmizel.“

Snažil jsem se zklidnit dech. Tohle už jsem zažil, situaci, kdy všechno visí na vlásku, nakonec to ale vždycky vyšlo a nebyl důvod si myslet, že tomu tentokrát bude jinak. Mlčky jsme se s Jackem dívali na obrazovku. Minuta. Dvě. Deset. Pozorovali jsme, jak minuty odtikávají na hodinách v koutě obrazovky. Kde, sakra, vězí ta zásahovka?

A pak se ozval nový zvuk. Tlumené šoupání, jako by někdo něco vlekl, a k tomu skřípot kovu o beton – z těch drahých beden bylo všechno slyšet naprosto čistě.

Do záběru vcouval jakýsi člověk. Hromotluk v polokošili s koláči potu v podpaží. Působil neupraveně. Zanedbaně. Umolousaně. Znechucením jsem našpulil horní ret. Fuj.

Když se muž otočil a poodstoupil, objevila se další židle. Kovová. Tahle ovšem nebyla prázdná. Poznal jsem Kate Masonovou, vypadala stejně jako na těch fotkách. Byla svázaná, měla roubík a oči jako golfové míčky jí skoro lezly z důlků. Rychle se jí vzdouvala a zase klesala hruď, dýchala vyděšeně, mělce. Snažila se vyprostit z provazu, jímž byla spoutaná. Všiml jsem si, že jde o kulaté vícevrstvé lano, na jakém se zdolávají horolezecké stěny.

„Ať sebou Burke hodí!“ vykřikl jsem, až se mi zlomil hlas.

Vtom se za námi otevřely dveře a nakoukl do nich vysoký hubeňour. Ace Prior.

„Wille, asi by ses měl mrknout na zprávy. Kvůli tomu Japonsku.“ V hlase mu zazníval varovný tón, neměl jsem na něj ale čas.

„Teď ne!“ zahřímali jsme s Jackem jako jeden. Ace zvedl dlaň a vycouval ze dveří.

Jack se vrátil k hovoru a nabádal Burkeho, ať si pospíší. Na obrazovce si Sterling přitáhl do záběru tu prázdnou židli a posadil se na ni. Vzal Kate kolem ramen jako brácha. Ne. Na to se choval moc důvěrně. Jako partner. Po zádech mi přeběhl takový mráz, až jsem si musel poposednout.

„Zásahovka tam bude za minutu,“ hlásil Jack od stolu. „Už zaujímají pozice.“

Na umouněném obličeji se Bruci Sterlingovi rozlil úsměv a odhalil překvapivě bělostný, dokonalý chrup. Zatnul jsem čelist a odtáhl se od monitoru. V jeho šklebu bylo něco, co ve mně probouzelo chuť mrštit po něm to zvětralé zelené smoothie.

Pospěšte si, prosím vás, opakoval jsem si v duchu pořád dokola. Ještě je čas. To se musí stihnout. Vždyť zásahovka už se chystá vrazit dovnitř. Tak proč to tak trvá?

Sterling se naklonil do kamery, zadíval se přímo do objektivu. Svým pohledem se mi i na tu dálku zaryl až do duše. Olízl si rty a odkašlal si jako dravec chystající se hodovat.

„Nijak se nerozptyluju,“ prohodil a mrkl. „Tak zpátky do práce.“

Zpátky do práce. Ten vzkaz. Viděl ho! Čas vypršel.

„Ať tam vpadnou,“ křikl jsem na Jacka. „Musejí tam okamžitě vpadnout!“

Sterling se opřel a znova důvěrně objal Kate.

„Co myslíš, Kate? Jsi můj opus? Moje poslední veledílo? Tak co to ukončit crescendem?“ utrousil s očima rozzářenýma vzrušením.

Když znova zvedl ruku, držel v ní dlouhý, hrozivě vyhlížející kuchyňský nůž. Naklonil se ke Kate, přitiskl se jí k bledému hladkému hrdlu a nůž jí přimáčkl na vzdouvající se a klesající hruď. Zakryl jsem si dlaněmi obličej, přesto jsem chtě nechtě pokukoval mezi prsty.

„Už jdou na to,“ oznámil mi Jack. „Jdou dovnitř!“

Z těch pitomých drahých repráků jsem zaslechl vzdálenou ránu a po ní tlumený třesk explozí. Jenže s posledním zábleskem nože už bylo pozdě.

„Panebože!“ zděsil se Jack za mnou.

Zařval jsem. Vím, že jsem zařval, dodnes si ale nepamatuju co. Možná to ani nic konkrétního nebylo. Snad to byl jenom hrdelní, dravý výkřik, který vyjadřoval spíš emoce než slova. Vím ovšem, že byl hlasitý. Tím, že jsem si nepřekontroloval kód, jsem se dopustil hloupé, začátečnické, školácké chyby a kvůli ní jsem teď sledoval, jak jistá mladá žena vypouští v němém výkřiku poslední dech. Všude byla krev, spousta krve.

Znova se otevřely dveře Jackovy kanceláře.

„Wille. Jacku. Tohle musíte vidět.“ Opět Ace. Vypadal rozrušeně. I přes klidnou povahu měl v sobě Ace určitou zarputilost. Občas odmítal považovat ne za odpověď. A podle toho, jak měl zkřížené ruce, zřejmě jedna taková chvíle právě nastala.

„Teď ne,“ hlesl jsem. Jack neříkal nic, jenom tiše vzlykal do dlaně.

„Ale jo, teď!“ trval na svém Ace. „Říkal jsi, že Polovodiče Fukušima stojí hned vedle té atomové elektrárny, ne?“

„Cože?“ nedokázal jsem v duchu přeřadit a pochopit, o čem mluví.

„V Japonsku došlo k zemětřesení,“ pokračoval odhodlaně.

„No a? K těm tam dochází každou chvíli.“ Z referenčních reproduktorů se ozývaly další výbuchy a tlumený křik zásahové jednotky, která vpadla do místnosti. Natáhl jsem se a ztlumil zvuk.

„Hrajete videohry?“ podivil se Ace a rozhodil rukama.

„Ne,“ ucedil jsem skrz zaťaté zuby.

„Aha, no tak tohle zemětřesení mělo za následek tsunami,“ navázal. „A to pořádnou. Před chvílí zasáhla i atomovou elektrárnu Fukušima-Daiiči. A poškodila reaktor.“

Jen taktak jsem zpod Jackova stolu stihl vytáhnout odpadkový koš a zachytit do něj vyzvracené zelené smoothie. Ace z místnosti vycouval, svůj úkol splnil, zprávy vyřídil.

Zatímco jsem mezi návaly nevolnosti lapal po dechu, uvědomil jsem si s jistotou dvě věci: zaprvé, že už nikdy nevymažu z hlavy, co provedl Sterling, a zadruhé, že mi místo po Jobsově, Gatesově a Zuckerbergově boku zřejmě uniká mezi prsty.

2. kapitola

<Současnost>

Z reproduktoru na komodě se ozve cinknutí, které se odráží od vysokých skleněných stěn. Zvuk z meditační aplikace mi připomene chrám na Okinawě. Znova zkouším zaplašit démony v hlavě.

Pomalu a klidně dýchám. Nádech. Výdech. Přesně jak mě učili. Vybavuju si vůni cypřiše a kadidla. Dotek bambusu pod chodidly. Chuť slaného vzduchu od oceánu. S každým nádechem to vše jedno po druhém vytěsňuju, až nakonec vnímám jenom vlastní dech.

Do všech koutů mysli i těla se mi vkrádá nehybnost. Uvolňují se mi ramena. Zpomaluje se mi a vytrácí se pravidelný tlukot srdce. Myšlenky na Bruce Sterlinga i na Fukušimu se jako vždycky vrátí, ale pro tuhle chvíli mě ovládl pokoj.

Vtom mi v klíně zavibruje mobil, povědomé pracovní vyzvánění, které rozčísne navozený klid.

Otevřu oči v tmavé místnosti, oceán odráží měsíční zář. Okny kolem dokola mé ložnice, sahajícími od podlahy až ke stropu, dovnitř vniká matné světlo. Hodiny v telefonu hlásí, že na dnešek už je dost pozdě a na zítřek ještě brzo.

Číslo patří centrále FBI ve Washingtonu. Přejetím prstu po displeji hovor přijmu.

Za sedm a půl minuty už jsem vysprchovaný i oblečený a na zádech mám parádní cestovní kabelu, kterou jsem pořídil přes Kickstarter. Když vykročím do noci, ovane mě teplý jihokalifornský větřík od Pacifiku. S uspokojivým cvaknutím magnetického bezpečnostního systému se za mnou zabouchnou mohutné dubové dveře. Na příjezdové cestě už na mě čeká služební auto.

„Pěkný hnízdečko,“ prohodí šofér při pohledu na ultramoderní uskupení kvádrů z betonu a skla. Mladík. Bílá košile, černá vázanka. Zaměstnanec FBI. Civil. „Komu patří?“

„Mně,“ odtuším, hodím si tašku na zadní sedadlo a pak si vlezu dopředu.

„Počkat, říkali mi, že jste agent.“

„Zvláštní agent.“

„Hernajs, zvláštní agenti zřejmě berou úplně jiný peníze,“ posteskne si a rozjede se po dlouhé příjezdové cestě.

Není to poprvé, co slyším podobnou poznámku. Ani naposled. Silicon Valley jsem sice opustil, ale jeho požitky ne. Po té události se Sterlingem jsem potřeboval změnu. Dlouho jsem jenom bral a potřeboval jsem místo toho dávat. Vzdát se svých peněz? Ani nápad. Pořád mi patří velká část CastorNetu, vede ho už ale někdo jiný.

Tam, kde jsem teď, jsem dospěl po klikaté cestě, do bodu, kdy dávám FBI něco cennějšího než peníze: svůj čas a nadání. Teoreticky pracuju v tamní kyberdivizi, ve skutečnosti mě ale povolávají ke každému většímu případu, v němž hraje roli technika.

Hodně času trávím na cestách. Budíček od náměstka ředitele Burkeho uprostřed noci, po němž následuje let služebním tryskáčem, je ale vysoce neobvyklý i na mě. A vysoce neobvyklé věci přímo zbožňuju.

„Velký případ?“ ptá se šofér.

„Vražda,“ odpovím a dál to nerozebírám.

Případ nejspíš bude ostře sledovaný, Burke mi ale nechtěl říct nic konkrétnějšího, jen to, že je citlivý a dostal nejvyšší prioritu. Mám prý sednout na letadlo a po přistání na mě bude čekat jiný agent. Asi aby mě řídil, jak znám Burkeho.

Nerad mě nechává pracovat na vlastní pěst. Chápu to. U FBI se struktury a postupy povyšují na uměleckou formu. A Burke je produktem tohoto prostředí. Proto je přirozené, že se na mém přístupu k věci neshodneme – já ho považuju za efektivní, podle něj je ale nedisciplinovaný nebo tak něco. Nejvíc ze všeho mu ovšem leze krkem, že slavím úspěchy. Že uzavírám případy.

Provoz je v tuhle noční dobu slabý dokonce i v LA. Jenže kdesi v té tmě za okny někdo umřel. Kdo? To mi Burke neřekl. Proč zrovna já? V té kauze jde určitě o víc než jenom o vraždu. Proč jinak by se takhle uprostřed noci přeskočilo asi deset různých protokolů a náměstek mě nechal posadit na služební letadlo? Cítím za tím politiku.

Ať je to, jak chce, brzo se pravdu dozvím. Zatím si odpočinu.

Po několika hodinách stroj v paprscích slunce, stoupajícího nad obzor, přistává na středně velkém letišti. V Gulfstreamu se letělo příjemně. Ten, který jsem míval sám, byl sice hezčí, ve státním sektoru se ale holt člověk musí uskrovnit. Luxus neluxus, dobře vím, kolik stojí každá letová hodina. Někdo má pocit, že je vážně důležité, abych tady právě teď byl.

Konec ukázky

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola