Přeložila Ivana Nuhlíčková

Copyright © Amy Harmon, 2020

Translation © Ivana Nuhlíčková

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4477-7

PROLOG

Listopad 1976

„Dědečku, vyprávěj mi o své matce.“

Mlčky mi hladil vlasy a chvíli jsem měla pocit, že mě neslyšel.

„Byla krásná. Měla tmavé vlasy, zelené oči, stejné, jako máš ty.“

„Stýská se ti po ní?“ Z koutku očí mu stékaly slzy a vpíjely se mu do košile, na tváři jsem cítila vlhko. Mně se po mamince stýskalo zoufale.

„Už ne,“ řekl dědeček.

„Jak to?“ Chvíli jsem na něho měla vztek. Jak ji může takhle zradit? Je jeho povinností, aby se mu po ní stýskalo.

„Protože je stále ve mně.“

To mě rozplakalo ještě víc.

„No tak, Annie. Uklidni se. Klid. Pokud budeš plakat, nic neuslyšíš.“

„Co bych měla slyšet?“ Naprázdno jsem polkla, jeho slova ale na chvíli odpoutala mou pozornost od utrpení.

„Vítr. Zpívá.“

Podívala jsem se vzhůru, trochu zvedla hlavu a snažila se zaslechnout to, co měl dědeček na mysli. „Žádnou píseň neslyším,“ namítla jsem.

„Poslouchej pozorněji. Možná zpívá pro tebe.“ Vítr kvílel a opíral se do okna mého pokoje.

„Slyším vítr,“ přiznala jsem a nechala se tím zvukem ukolébat. „Ale nezpívá žádnou krásnou píseň. Zní to spíš jako křik.“

„Možná se ten vítr snaží upoutat tvoji pozornost. Možná ti chce říct něco velice důležitého,“ zamumlal.

„Nechce, abych byla smutná?“ navrhla jsem.

„Ano. Přesně tak. Když jsem byl malý, tak asi v tvém věku, byl jsem taky moc smutný, ale někdo mi řekl, že všechno bude v pořádku, protože vítr už to ví.“

„Co už ví?“ vyptávala jsem se zmateně.

Zazpíval kousek písničky, kterou jsem ještě nikdy neslyšela. Jeho hlas zněl vřele, ale zároveň jako by i burácel. „Větru a vlnám v paměti vždy zůstane.“ Najednou přestal zpívat, jako kdyby nevěděl, jak je to dál.

„Koho si stále pamatují?“ dožadovala jsem se.

„Každého, kdo kdy žil. Vítr a voda už to vědí,“ řekl něžně.

„Co vědí?“

„Všechno. Vítr, který slyšíš, je ten samý, který fouká odjakživa. Prší stále stejný déšť. Pořád dokola, stále se to opakuje, jako v nějakém obrovském kruhu. Vítr a vlny tu jsou od počátku věků. Kameny a hvězdy také. Jenže kameny nemluví a hvězdy jsou příliš daleko, aby nám řekly, co vědí.“

„Nemohou nás vidět.“

„Ne. Nejspíš ne. Ale vítr a voda znají všechna tajemství země. Viděly a slyšely všechno, co se kdy proneslo nebo udělalo. A pokud budeš naslouchat, budou ti všechny ty příběhy vyprávět a zazpívají všechny písně. Příběhy všech, kdo kdy žili. Miliony a miliony životů. Miliony a miliony příběhů.“

„A tvůj také?“

„Ano,“ zašeptal s povzdechnutím a usmál se na moji zvednutou tvář.

„A tvůj také?“

„Ano. Naše příběhy patří k sobě, holčičko. Tvůj příběh je výjimečný. Vyprávět ho může trvat celý tvůj život. Oba naše životy.“

1

EFEMÉRA

„Ach, netruchli,“ řekl,

„Jsme unaveni, další lásky na nás čekají;

Nenávist a láska v nekonečném čase,

Před námi leží věčnost; naše duše

Jsou láska a neustálé loučení.

W. B. Yeats

Červen 2001

Říká se, že Irsko stojí na příbězích. Víly a folklor byly v Irsku daleko dřív než Angličané nebo dokonce i Patrik a kněží. Můj dědeček Eoin Gallagher (vyslovuje se Galaher, nikoli Galagur), si cenil příběhů nadevše a naučil to i mě, protože to, co drží naše předky, kulturu a historii naživu, je ukryto v legendách a pohádkách. Přetváříme vzpomínky v příběhy, a pokud se tak nestane, ztratíme je. Když se ztratí příběhy, ztratí se i lidé.

Už jako dítě mě fascinovala minulost, přála jsem si znát příběhy lidí, kteří tu byli přede mnou. Možná bylo důvodem brzké setkání se smrtí a ztrátou, ale věděla jsem, že jednou zmizím také a nikdo si ani nevzpomene, že jsem kdy žila. Svět zapomene. Bude pokračovat, setřese ty, kdo byli, zbaví se těch starých pro nové. Připadalo mi to jako tragédie, kterou nedokážu snést. Tragédie životů, které začaly a skončily, aniž by si na ně někdo pamatoval.

Eoin se narodil v hrabství Leitrim v roce 1915, devět měsíců před známým Velikonočním povstáním, které Irsko navždy změnilo. Jeho rodiče, moji prarodiče, během povstání zemřeli a Eoin osiřel, aniž by kohokoli z nich poznal. V tomto ohledu jsme na tom byli stejně, oba jsme jako děti přišli o rodiče, i jeho ztráta se promítla do té mé, moje ztráta jako by byla i jeho. Bylo mi teprve šest, když jsem ztratila rodiče. Byla jsem malá, zamlklá holčička s přebujelou fantazií, Eoin se objevil, zachránil mě a vychoval mě.

Když jsem se snažila ze sebe dostat slova, dědeček mi podal papír a tužku. „Když je nemůžeš říct, tak je napiš. Tak se uchovají déle. Napiš všechna svá slova, Annie. Napiš je a dej jim směr.“

Poslechla jsem ho.

Tenhle příběh ale v ničem nepřipomíná pohádky, které jsem vyprávěla. Příběhy, které jsem napsala. Týká se historie mé rodiny, je vrytý do mé DNA a vypálený do mé paměti. Všechno to začalo – pokud to mělo nějaký začátek –, když můj dědeček umíral.

„V mém psacím stole je zamknutá zásuvka,“ řekl dědeček.

„Ano, já vím,“ provokovala jsem ho, jako bych se do té zamčené zásuvky snažila dostat. Ve skutečnosti jsem o ní neměla tušení. Už dlouho jsem nebydlela s Eoinem v Brooklynu, v domě obloženém hnědým pískovcem, a ještě déle jsem mu neříkala dědečku. Teď už to byl jen „Eoin“ a jeho zamčené zásuvky mě nijak netrápily.

„Nežertuj, děvče,“ huboval mě jako už mnohokrát. „Klíček mám na řetízku od hodinek. Je to ten nejmenší. Přineseš ho?“

Vyhověla jsem mu, odemkla zásuvku a vytáhla její obsah. Nahoře na krabici plné dopisů, byly jich stovky a byly pečlivě uspořádané a svázané, ležela velká obálka z konopného papíru. Na chvíli jsem se zarazila nad dopisy, všimla jsem si, že některé z nich zřejmě nebyly nikdy otevřené. V rohu každé obálky bylo drobným písmem napsané datum, to bylo všechno.

„Přines mi tu hnědou obálku,“ požádal Eoin, aniž by zvedl hlavu z polštáře. Poslední měsíc tak zeslábl, že málokdy vstával z postele. Položila jsem krabici s dopisy bokem, vzala obálku a vrátila se k němu.

Uvolnila jsem sponu na obálce a opatrně ji naklonila. Na postel z ní vyklouzla hromádka fotografií a malá, v kůži vázaná knížka. Nakonec vypadl mosazný knoflík, byl ohlazený a matný. Zvedla jsem ho a přejela po tom neškodném předmětu prsty.

„Co to je, Eoine?“

„Ten knoflík patři Seánu Mac Diarmadovi,“ řekl a oči se mu zaleskly.

„ Tomu Seánu Mac Diarmadovi?“

„Právě tomu jednomu a jedinému.“

„Jak jsi ho získal?“

„Dostal jsem ho. Otoč ho. Jsou v něm vyryté jeho iniciály, vidíš?“

Zvedla jsem knoflík na světlo a otáčela jím. Nakonec jsem opravdu našla malé S  a za ním McD vyryté do povrchu.

„Ten knoflík byl z jeho kabátu,“ začal Eoin, ale já ten příběh už znala. Měsíce jsem byla ponořená do hledání, snažila jsem se pochopit irskou historii kvůli románu, na němž jsem pracovala.

„Vyryl své iniciály do knoflíku na kabátu a do několika mincí a daroval je večer před popravou – zastřelili ho za účast na povstání – své přítelkyni Min Ryanové,“ řekla jsem v úctě nad drobným kouskem historie, který jsem držela v ruce.

„Přesně tak,“ souhlasil Eoin a na rtech se mu mihl náznak úsměvu. „Pocházel z hrabství Leitrim, kde jsem se narodil a vyrůstal. Cestoval po celé zemi a zakládal odnože Irského republikánského bratrstva. Kvůli němu se do něho zapojili i mí rodiče.“

„Neuvěřitelné,“ vydechla jsem. „Měl sis nechat ověřit pravost toho knoflíku a uložit ho někam do bezpečí, Eoine. Vždyť představuje malé jmění.“

„Teď je tvůj, Annie. Můžeš sama rozhodnout, co se s ním stane. Jen mi slib, že ho nedáš nikomu, kdo by nechápal jeho význam.“

Setkali jsme se pohledem, moje nadšení knoflíkem rychle vyprchalo a vytratilo se. Vypadal hrozně unaveně a staře. Ale já ještě nebyla připravená na to, aby odešel – zatím ne.

„Ale… nejsem si jistá, jestli tomu rozumím já sama, Eoine,“ zašeptala jsem.

„Čemu?“

„Významu toho knoflíku.“ Chtěla jsem, aby mluvil dál, aby zůstal vzhůru, abych naplnila tu prázdnotu, kterou ve mně zanechává jeho vyčerpanost. „Četla jsem o Irsku – životopisy, dokumenty, sbírky i deníky. Šest měsíců jsem se tomu věnovala. Mám v hlavě spoustu informací, ale nevím, co si s nimi počít. Historie po Velikonočním povstání roku 1916 je především pokroucená změť názorů a obvinění. Nikdo se na ničem neshodne.“

Eoin se zasmál, ale byl to takový křehký nucený zvuk. „Jenomže holčičko, právě to je Irsko.“

„Vážně?“ Připadalo mi to velice smutné a skličující.

„Mnoho názorů, ale jen málo řešení. A žádný názor na světě nezmění minulost.“ Eoin si povzdechl.

„Nevím, jaký příběh budu vyprávět. Dostanu se k jednomu názoru, aby ho vzápětí překryl další. Připadám si beznadějně.“

„A přesně tak si připadali i lidé v Irsku. Je to jeden z důvodů, proč jsem odjel.“ Eoinova ruka nahmatala knížku v osahaném koženém obalu, hladil ji, jako mě hladíval po vlasech, když jsem byla malá. Chvíli jsme mlčeli, oba ztraceni ve svých myšlenkách.

„Stýská se ti po něm? Stýská se ti po Irsku?“ zeptala jsem se. O tom jsme spolu nikdy nemluvili. Můj život, náš společný život, probíhal v Americe, ve městě tak plném života jako Eoinovy modré oči. O dědečkově životě před tím, než si mě vzal k sobě, jsem věděla jen velmi málo a on mi to nikdy nechtěl objasnit.

„Stýská se mi po lidech. Stýská se mi po vůni té země, po zelených polích. Stýská se mi po moři a nadčasovosti. Irsko je… nestárnoucí. Moc se nezměnilo. Nepiš knihu o irské historii, Annie, napiš milostný příběh.“

„Ale k tomu stejně potřebuju kontext, Eoine,“ namítla jsem s úsměvem.

„Ano, potřebuješ. Ale nedopusť, aby historické události odpoutaly pozornost od lidí, kteří v nich žili.“ Eoin sáhl po jedné z fotografií, chvějící se rukou ji zvedl k očím, aby si ji lépe prohlédl. „Existují činy, které lidem seberou duši a nechají je navždy bloumat bez ní, ve snaze zjistit, co ztratili,“ zamumlal, jako kdyby citoval slova, která kdysi slyšel, něco, s čím se ztotožnil. Podal mi fotografii, kterou držel.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se a prohlížela si ženu, která na mě upírala pronikavý pohled.

„To je tvoje prababička, Anne Finnegan Gallagherová.“

„Tvoje matka?“ ujistila jsem se.

„Ano,“ vydechl.

„Jsem jí podobná,“ vyhrkla jsem nadšeně. Šaty, které měla na sobě, i účes z ní dělaly exotické, cizí stvoření, ale tvář, která se na mě dívala z doby před desítkami let, mohla být klidně moje.

„Ano, je to tak. Velmi se jí podobáš,“ řekl Eoin.

„Je taková pronikavá,“ všimla jsem si.

„Tehdy se lidé moc neusmívali.“

„Vůbec?“

„Ne,“ zasmál se. „Ne vůbec. Jen na fotografiích. Ze všech sil jsme se snažili vypadat důstojnější, než jsme byli. Každý chtěl působit revolučně.“

„A tohle je můj pradědeček?“ Ukázala jsem na muže, který stál na další fotografii vedle Anne.

„Ano. Můj otec, Declane Gallagher.“

Na zažloutlém snímku se zachovalo mládí a vitalita Declana Gallaghera. Okamžitě jsem si ho zamilovala a cítila zvláštní pohnutí v hrudi. Declane Gallagher tu už není a já ho nikdy nepoznám.

Eoin mi podal další fotografii své maminky, tatínka a nějakého muže, kterého jsem nepoznávala.

„Kdo je to?“ Ten cizí muž byl oblečený stejně formálně jako Declane, měl na sobě trojdílný oblek, za klopami saka vykukovala vypasovaná vesta. Ruce měl v kapsách, vlasy sčesané v pečlivých vlnách, po stranách pečlivě ostřihané, nahoře delší. Nedokázala jsem rozlišit, jestli jsou hnědé nebo černé. Obočí bylo poněkud zamračené, jako by se při focení necítil úplně dobře.

„To je doktor Thomas Smith, nejlepší přítel mého otce. Miloval jsem ho skoro stejně, jako miluju tebe. Byl pro mě jako táta.“ Eoinovi zjihl hlas a znovu zavřel oči.

„Vážně?“ zeptala jsem se překvapeně. Eoin o tom člověku nikdy nemluvil. „Proč jsi mi ty fotky nikdy neukázal? Žádnou z nich jsem ještě nikdy neviděla.“

„Je jich víc,“ zamumlal a moji otázku nechal bez odpovědi, jako by vysvětlování vyžadovalo příliš mnoho síly.

Přešla jsem k další fotografii na hromádce. Byl na ní Eoin jako malý kluk, oči doširoka otevřené, tvář posetá pihami, ulízané vlasy. Měl na sobě krátké kalhoty a podkolenky, vestu a malé sako. V rukách držel čepici. Za ním stála nějaká žena, dlaně na jeho ramenou, a usmívala se. Možná byla pohledná, ale na úsměv byl její výraz příliš podezíravý.

„Kdo je to?“

„Moje babička, Brigit Gallagherová. Otcova maminka. Říkal jsem jí babi.“

„Kolik ti na té fotce je?“

„Šest. Babička se na mě ten den hodně zlobila. Nechtěl jsem se fotit bez zbytku rodiny, ale trvala na tom, že se vyfotíme jen spolu.“

„A tady?“ Sáhla jsem po další fotografii. „Kdo je na téhle? To je tvoje matka, ale vlasy tu má delší, a to je doktor, ne?“ Srdce se mi zachvělo v hrudi při pohledu na ty dva. Thomas Smith se díval na ženu vedle sebe, jako by nedokázal odolat. I ona měla sklopený pohled, na rtech tajemný úsměv. Jeden druhého se nedotýkali, ale bylo jasné, že se navzájem vnímají. Na fotografii už nikdo další nebyl. Ten snímek byl na svou dobu nezvykle přirozený.

„Byl Thomas Smith… do Anne zamilovaný?“ zeptala jsem se bez dechu.

„Ano… a ne,“ odpověděl Eoin něžně a já na něho upřela zamračený pohled.

„Co je to za odpověď?“ zeptala jsem se.

„Pravdivá.“

„Ale byla provdaná za tvého otce. A neříkal jsi, že to byl Declanův nejlepší přítel?“

„Ano,“ povzdechl si Eoin.

„Aha, takže tady je ten příběh,“ vypravila jsem ze sebe.

„Ano, tady je,“ zašeptal Eoin. Zavřel oči a rty se mu chvěly. „Nádherný příběh. Kdykoli se na tebe podívám, vzpomenu si na něj.“

„To je dobře, ne?“ ujistila jsem se. „Vybavovat si věci je dobré.“

„To bezesporu,“ souhlasil, ale měl při tom zvláštní výraz a sevřel v rukou deku.

„Kdy sis vzal naposledy prášek proti bolesti?“ zeptala jsem se rázně. Odložila jsem fotografie a spěchala do koupelny, kde měl léky. Opatrně jsem jeden prášek vyklepla do dlaně a nalila mu sklenici vody. Potom jsem Eoinovi zvedla hlavu, aby mohl lék spolknout a zapít. Chtěla jsem, aby byl v nemocnici, obklopený lidmi, kteří se o něho postarají, ale on chtěl být se mnou doma. Strávil v nemocnicích celý život péčí o nemocné a umírající. Když mu před šesti měsíci diagnostikovali rakovinu, odhodlaně oznámil, že žádnou léčbu nepřijme. Jediný ústupek mým námitkám, pláči a přemlouvání byl slib, že bude tlumit bolest.

„Musíš se vrátit zpátky, holčičko,“ řekl po chvíli. Po tom prášku zněl jeho hlas jemně jako ze snu.

„Kam?“ zeptala jsem se s těžkým srdcem. „Vrátit se? Eoine, já tam nikdy nebyla. Pamatuješ?“

„Já se tam také potřebuju vrátit. Vezmeš mě tam?“ pokračoval s námahou.

„Chtěla jsem se tam s tebou podívat celý život,“ zašeptala jsem, „tak kdy bychom měli jet?“

„Až zemřu, vezmeš mě zpátky.“

Vnímala jsem bolest v hrudi fyzicky; zakousla se a kroutila, sehnula jsem se, abych ji potlačila, udusila, jenomže se rozrůstala jako vlasy Medúzy, neklidné pramínky slz mi klouzaly z očí v horkých potůčcích.

„Neplač, Annie,“ řekl Eoin, jeho hlas zněl tak slabě a unaveně, že jsem se ze všech sil snažila potlačit slzy, třeba jen proto, aby se netrápil. „Pro nás žádný konec neexistuje. Až zemřu, vezmeš můj popel zpátky do Irska a vysypeš ho uprostřed jezera Gill.“

„Popel? Uprostřed jezera?“ ujistila jsem se a pokusila se o úsměv. „Nechceš být pohřbený vedle nějakého kostela?“

„Církev chce jen mé peníze, ale doufám, že Bůh si vezme moji duši. To, co ze mě zbyde, patří do Irska.“

Okenní tabulky rachtaly, tak jsem vstala a zatáhla závěsy. Do oken se opíral déšť, východní pobřeží ohrožovala celý týden pozdní jarní bouře.

„Ten vítr kvílí jako Cullanův pes,“ zamumlal Eoin.

„Ten příběh mám moc ráda,“ řekla jsem a sedla si znovu vedle něho. Oči měl zavřené, ale hovořil dál, přemítal, jako by se na ty věci rozpomínal.

„To tys mi vyprávěla ten příběh o Cú Chulainnovi, Annie. Bál jsem se a tys mě nechala spát u sebe v posteli. Doktor celou noc hlídal. Slyšel jsem toho psa ve větru.“

„Eoine, já ti příběh o Cú Chulainnovi nevyprávěla. Tys ho povídal mně. Mnohokrát. To tys mi ho vyprávěl,“ opravila jsem ho a narovnala mu přikrývku. Sevřel mi ruku.

„Ano, říkal jsem ti ho já. A tys ho vyprávěla mně a budeš mi ho vyprávět znovu. Jenom vítr ví, co je opravdový začátek.“

Usnul a já ho držela za ruku, naslouchala bouři ztracená ve vzpomínkách na nás dva. Bylo mi šest, když se Eoin stal mojí kotvou a začal se o mě starat. Objímal mě, když jsem plakala kvůli rodičům, kteří se stále nevraceli. Zoufale jsem si přála, aby mě mohl znovu obejmout, abychom začali znovu od začátku, třeba jen proto, abychom spolu prožili další život.

„Jak bez tebe budu žít Eoine?“ pronesla jsem smutně.

„Už mě nepotřebuješ, jsi úplně dospělá,“ zamumlal.

Překvapilo mě to, myslela jsem, že tvrdě spí. „Vždycky tě budu potřebovat.“ Plakala jsem, jemu se znovu zachvěly rty a věděla jsem, že mým slovům rozumí.

„Znovu se uvidíme, Annie.“ Eoin nikdy nebyl příliš nábožensky založený a jeho slova mě překvapila. Byl vychovaný zbožnou katolickou babičkou, ale když v osmnácti opustil Irsko, nechal náboženství za sebou. Trval na tom, abych v Brooklynu chodila do katolické školy, ale to bylo to jediné, co pro moji náboženskou výchovu udělal.

„Opravdu tomu věříš?“ zeptala jsem se šeptem.

„Vím to.“ Otevřel na chvíli víčka a upíral na mě pevný pohled.

„Já ne. Nevím. Mám tě hrozně moc ráda a nejsem připravená tě nechat jít.“ Ten pláč byl opravdový, už jsem cítila jeho ztrátu, svoji osamělost a roky bez něho, které se rozprostíraly přede mnou.

„Jsi krásná. Chytrá. Bohatá.“ Zesláble se zasmál. „A k tomu všemu ses dopracovala sama. Ty a tvé příběhy. Jsem na tebe hrdý, holčičko. Tak hrdý. Jenomže kromě knih nemáš žádný život. Nemáš lásku.“ Oči jako by se mu zastřely a díval se někam za moji hlavu. „Zatím. Slib mi, že se tam vrátíš, Annie.“

„Slibuju.“

Potom usnul, ale já spát nemohla. Seděla jsem vedle něho, byla hladová po jeho přítomnosti, slovech, která by možná řekl, po klidu a úlevě, které jsem od něho vždycky čerpala. Ještě jednou se probudil, lapal po dechu bolestí, tak jsem mu pomohla spolknout další prášek.

„Prosím, prosím, Annie. Musíš se tam vrátit. Moc tě potřebuju. Oba tě potřebujeme.“

„O čem to mluvíš Eoine. Jsem tady. Kdo mě potřebuje?“

Byl už v deliriu, vznášel se v bolestech mimo vědomí a já ho mohla jen držet za ruku a tvářit se, že rozumím. „Spi, Eoine. Bolest tak bude snesitelnější.“

„Nezapomeň si přečíst tu knížku. Miloval tě. Moc tě miloval. Čeká, Annie.“

„Kdo, Eoine?“ Nedokázala jsem už zadržet slzy, kapaly nám na dlaně.

„Stýská se mi po něm. Je to tak dávno.“ Zhluboka si povzdechl, oči už neotevřel. To, co viděl, bylo v jeho vzpomínkách, v jeho bolesti, a já ho nechala nesouvisle mluvit, dokud mumlání nepřešlo v mělký dech a neklidné sny.

Noc končila a rozednívalo se, ale Eoin se už neprobudil.

2. května 1916

Je mrtvý. Declane je po smrti, Dublin je v rozvalinách, Seán Mac Diarmada je v Kilmainham Gaol, kde čeká na popravčí četu, a vůbec nemám tušení, co se stalo s Anne. Sedím tady, plním stránky té knížky, jako by to pomohlo přivést je zpátky. Každý detail je jako rána, ale jsou to rány, které je nutné znovu otevřít a prozkoumat, třeba jen proto, aby to všechno dávalo nějaký smysl. A jednoho dne bude malý Eoin potřebovat vědět, co se stalo.

Chtěl jsem bojovat. Na Velikonoční pondělí jsem začínal s puškou v ruce, ale odložil jsem ji a už ji nikdy znovu nezvedl. Od chvíle, kdy jsme pronikli na hlavní poštu, jsem byl po lokty v krvi a chaosu na improvizovaném obvazišti. Dění nebylo příliš organizované a všude panoval ruch, prvních několik dnů nikdo nevěděl, co dělat. Já ale věděl, jak ovázat rány a zastavit krvácení. Také jsem uměl vytáhnout kulku. A pět dnů pod neustálou palbou jsem dělal právě to.

Pohyboval jsem se těmi dny jako ve snu, neměl jsem čas na odpočinek a byl jsem tak unavený, že jsem usínal vestoje, hlava mi poskakovala v rytmu dělostřelecké palby. Přesto všechno jsem nemohl uvěřit, že se něco takového děje. Declan byl nadšený a Anne dojatá k slzám, když začal dělový člun pálit na ulici Sackville, jako by využití velkých zbraní podporovalo naše sny o povstání. Byla si jistá, že Britové konečně naslouchají. Já se zmítal mezi hrdostí a zoufalstvím, mezi chlapeckými sny o vlastenectví a irském povstání a zkázou, která se šířila všude kolem. Věděl jsem, že je to všechno zbytečné, ale cítil jsem povinnost k přátelům, loajalitu, abych se účastnil, ačkoli mojí úlohou bylo jen dohlédnout, aby vzbouřenci, ta idealistická a fatalistická banda, měli někoho, kdo se postará o zraněné.

Declane přiměl Anne ke slibu, že se bude držet mimo, aby se jí nic nestalo. Ona, Brigid a malý Eoin byli ukrytí v mém domě na náměstí Mountjoy, když jsme se s Declanem připojili k dobrovolníkům pochodujícím ulicemi s úmyslem pokračovat v naší revoluci. Anne přiběhla za Declanem na hlavní poštu ve středu. Rozbila okno a protáhla se skrz rozbité okno dovnitř, aby byla s ním. Nevšimla si ani, že jí krvácí rána na levé noze a na dlani, jak se škrábla o rozbité sklo. Došlo jí to teprve, když jsem ji přiměl sednout si, abych jí ty šrámy ošetřil. Řekla Declanovi, že pokud zemře, ona zemře s ním. Neposlouchala jeho námitky a byla užitečná tím, že vyřizovala zprávy mezi hlavní poštou a Jacobovou továrnou, protože zbraň by jí nikdo nesvěřil. Ženy se pohybovaly po městě daleko snáz, aniž by se jich kdokoli na cokoli ptal, nebo po nich střílel. Netuším, kdy ji opustilo štěstí. Naposledy jsem ji viděl v pátek časně ráno, kdy nás plameny postupující po obou stranách Abbey Street přiměly opustit poštu.

Já jsem začal evakuovat raněné do nemocnice na Jervis Street na nosítkách, která jsem si vyprosil od jednoho z pracovníků záchranky St. John. Dal mi také tři pásky s červeným křížem, aby po nás nestříleli, aby nás nezastavovali, když jsme se pohybovali po Henryho ulici do nemocnice a zpátky. Connoly měl rozdrcený kotník, ale odmítal odejít. Nechal jsem ho v péči Jima Ryana, studenta medicíny, který tam byl od čtvrtka. Zvládl jsem cestu do nemocnice třikrát, než se snesl soumrak a barikády znemožnily návrat mně i dvěma dobrovolníkům, chlapcům z Corku, kteří se přijeli do Dublinu zapojit do bojů. Řekl jsem těm klukům, aby zmizeli z města. Aby vyrazili pěšky. Povstání skončilo a teď je budou potřebovat doma. Pak jsem se vrátil do nemocnice na Jervis Street a našel si prázdný kout, složil si kabát pod hlavu a zhroutil se. Probudila mě sestra, která si byla jistá, že nemocnici budou evakuovat kvůli plamenům, které se šířily z pošty. Znovu jsem usnul, byl jsem příliš unavený, aby mě to nějak trápilo. Když jsem se probudil, oheň byl zkrocený a povstalecké síly se vzdaly.

Personál v nemocnici na ulici Jervis namluvil britským vojákům, když přišli pozatýkat povstalce, že jsem chirurg, takže mě jako zázrakem neodvedli. Místo toho jsem zbytek dne strávil péčí a pomocí umírajícím na Moore Street, kde se čtyřicet mužů pokusilo zajistit únik z hořící hlavní pošty. Vojáci koruny naháněli civilisty i vzbouřence, ženy, děti i staří muži uvízli v přestřelce a jejich mrtvé tváře pokrývaly saze. Kolem hlav jim poletovaly mouchy, někteří byli plameny poznamenáni tak, že je nebylo možné identifikovat. V srdci jsem se nedokázal zbavit částečného pocitu viny. Jedna věc je bojovat za svobodu, ale něco jiného je odsoudit nevinné, aby ve vaší válce zemřeli.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

1 EFEMÉRA