Cokoládovna

ˇ

Maria Nikolai

Cokoládovna

IKAR

ˇ

Maria Nikolai

DIE SCHOKOLADENVILLA

Copyright © 2018 by Penguin Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Favoritbuero, München

Jacket Illustration © by Trevillion Images, getty Images, shutterstock

Translation © 2021 Libuše Staňková

ISBN 978-80-249-4374-9

SVODŮM TOHOTO SVĚTA

✧✦✧

JEDNAJÍCÍ OSOBY

Victor Rheinberger: propuštěný vězeň z Berlína hledající ve Stuttgartu nový začátek

Rodina Rothmannových…

Wilhelm Rothmann: stuttgartský majitel čokoládovny. Patriarcha s velkými starostmi

Hélène Rothmannová: jeho francouzská manželka toho času v sanatoriu u Gardského jezera hledající v Rivě nový život

Judith Rothmannová: jeho energická dcera se zcela jinými představami o životě a velkou vášní pro čokoládu

Karl a Anton Rothmannovi: jeho synové, vykutálený párek dvojčat se samými lumpárnami v hlavě

… a jejich služebnictvo

Margarete: hospodyně

Dora: komorná

Babette: služebná

Gerti: kuchařka

Robert: podomek

Theo: kočí / řidič

Tři přátelé

Max Ebinger: syn majitele strojírny. Krasavec se slabostí pro ženy, absint a architekturu

Albrecht von Braun: potomek bankéřské rodiny

Edgar Nold: malíř, syn výrobce mýdel, který udělá úspěšnou kariéru

Juditiny přítelkyně

Dorothea von Braun: dcera bankéře von Braun, sestra Albrechta von Braun

Charlotte Wenningerová: dcera architekta

V Rivě

Georg Bachmayr: pacient sanatoria s přátelským zájmem o Hélène Rothmannovou

Egon Leitz: majitel papírny a pacient sanatoria

pán a paní Klock-Sanderovi: pacienti sanatoria

V Berlíně

Friedrich Rheinberger: Victorův otec, nadporučík pruské armády

Paul Roux (pseudonym: pan von Trauntin): soukromý detektiv se sklonem k zahálce

Otto Sawetzki: bratr studenta vojenské akademie v Berlíně, kterého Victor zranil v souboji

Ostatní osoby

Augustin Baldus: spisovatel a básník z Koblenze, příbuzný Edgara Nolda, Victorův spoluvězeň na Ehrenbreitsteinu

Böpplovic kluci: tři bratři, rváči z Degerlochu

bankéř von Braun: Rothmannův bankéř, otec Albrechta

starý Ebinger: zámožný majitel strojírny s ambicemi proniknout mezi urozené, Maxův otec

paní Ebingerová: jeho žena s širokým srdcem

Alois Eberle: mechanik, majitel dílny

Fritz: patnáctiletý výrostek sdílející Robertovy sympatie pro dělnické hnutí

paní Leitnerová: Hélènina bytná v Rivě

Historicky doložené osoby

Hermione von Preuschen

Tato nekonvenční malířka a literátka vedla skutečně rušný a napínavý život. Většina z toho, co je obsaženo v románu, odpovídá jejímu životopisu. Označení outsiderka, které může znít v textu až příliš moderně, si dala sama. To, že strávila Vánoce roku 1903 v Rivě, je však dramaturgická výpůjčka.

Maximilian von Harden Německý publicista a vydavatel týdeníku Die Zukunft, s nímž se (fiktivní) detektiv Paul Roux setká v Berlíně. V roce 1906 rozvířil Harden kampaň vedoucí k odhalení vysoce postavených homosexuálů (mezi nimi i v románu zmíněného Philippa von Eulenburg) z bezprostředního okolí císaře Viléma II., která se rozrostla ve státní aféru a silně poškodila reputaci císařského dvora. Navazující lavina procesů zaměstnávala justici ještě několik let.

Christl (Christoph von Hartungen)

Syn doktora Hartungena, majitele stejnojmenného sanatoria v Rivě. Tento muž udržoval skutečně asi jeden rok vztah s o mnoho let starší Hermione von Preuschen. Dvojice pobývala v Berlíně a v Rivě, také ale hodně cestovala, například na Korfu. Christl von Hartungen ukončil poměr písemně, když se, jak Hermione očekávala, zasnoubil s mladší ženou. Za svůj vztah s Hermione se později styděl.

Henriette von Arendt

Teta známé filozofky Hannah Arendtové byla první policistkou ve vilémovském Německu. V únoru 1903 nastoupila službu u stuttgartské městské policie. Tehdy devětadvacetiletá zdravotní sestra, které říkali „sestra Henny“, pocházela z feministických kruhů a starala se angažovaně o „padlé dívky“. Svou službu nevykonávala s tichou oddaností, jak se tehdy od žen očekávalo.

Místo toho otevřeně pranýřovala přehmaty na úřadech, v obecních zastupitelstvech i na policii. Stavěla se i proti etablovaným dobročinným spolkům a získala si mnoho nepřátel. Její nekompromisní a nepoddajný postoj vyústil nakonec roku 1907 ve skandál, který skončil tím, že Henriette Arendtová byla po křivých obviněních propuštěna od policie. Pokořená sepsala v roce 1910 své vzpomínky v knize Erlebnisse einer Polizeiassistentin (Zážitky policejní asistentky), která vyvolala skandál po celém Německu s centrem ve stuttgartské policii. Ke znovuobsazení jejího místa ve Stuttgartu nedošlo. Teprve o dva roky později byla v německém císařství zaměstnána opět policejní asistentka.

Prameny k Henriette Arendtové mi umožnily vhled do tehdejší stuttgartské společnosti a dovolily některé obecné závěry ke způsobu myšlení žen, které stály na prahu nového sebeuvědomění.

Mimochodem dělnice ve stuttgartských čokoládovnách vydělávaly opravdu tak málo, že si některé musely finančně přilepšovat prostitucí.

Postavy z Degerlochu, jako doktor Katz, učitel nebo farář, nemají s tehdy žijícími osobami nic společného. Jsou to fiktivní postavy, i když i k nim jsem si dělala rešerše.

Zmíněni byli také

Robert Bosch

Wilhelm Maybach

Gottlieb Daimler

Wilhelm & Emil Feinové,

vesměs úspěšní stuttgartští průmyslníci

1. KAPITOLA

Čokoládovna Rothmann ve Stuttgartu, koncem ledna 1903

Zvonek nade dveřmi důvěrně zacinkal a Judith Rothmannová vstoupila do obchodu velkovýrobny cukrovinek svého otce. Pečlivě za sebou zavřela dveře a otřela si mokré boty do rohožky. Počasí bylo opravdu příšerné. Celé dny pršelo a foukal studený vítr.

Jakmile ale zůstal nehostinný venkovní svět za dveřmi, nezaměnitelná vůně čokolády jí okamžitě zvedla náladu. Rychlým krokem prošla prodejnou vyzdobenou zrcadly, zlatými rámy a bohatým štukem na stěnách. Zkušeným zrakem přehlédla vystavené zboží.

Na nablýskaných pultech a v bíle nalakovaných vitrínách se návštěvníkům nabízely cukrovinky všeho druhu.

Kam oko pohlédlo, stály mísy a etažérky, skleněné bonboniéry a umně tvarované dózy. V nich byly navršené konfety ze sušeného ovoce, marcipán máčený v čokoládě, tyčinky s čokoládovou polevou, tabulky prvotřídních čokolád i rozmanité druhy bonbonů. V malovaných dřevěných škatulkách vyložených bílou krajkou se nabízel exkluzivní výběr Rothmannových cukrovinek pro nejnáročnější zákazníky.

Toho čtvrtečního odpoledne nebyla v obchodě o návštěvníky nouze. Judith procházela mezi pultíky, tu a tam upravila vystavené zboží, a přitom si nepozorovaně vložila do úst svou oblíbenou konfetu. S požitkem si nechala pomalu rozpouštět na jazyku hořkosladkou čokoládu a nenápadně pozorovala nakupující.

Pán v dokonale padnoucím obleku s kloboukem v ruce vybíral vhodný dárek, zřejmě na odpolední návštěvu. Možná hodlá překvapit svou milovanou, neboť se rozhodl pro směs jemných pralinek a červené fondánové růže. Dvě dospívající dívky se s chichotáním nakláněly nad mísou různobarevných dražé. Opodál si tři dámy v drahých hedvábných kostýmech nechávaly předvést to nejlepší z místní nabídky, zatímco matka čtyř dětí se navzdory přičinlivé pomoci guvernantky marně snažila mírnit hlasité a očividně přemrštěné požadavky svých potomků.

Na jaře musíme začít prodávat zmrzlinu, pomyslela si Judith při pohledu na dotírající klubko dětí. Umínila si promluvit o tom s otcem. Nedávno si koupila v antikvariátu knihu receptů od Agnes Marshallové a dočetla se, jak pomocí speciálního mrazicího stroje vyrobit z mléka, smetany, cukru a ochucovadel lahodný osvěžující krém. Ve své fantazii dál rozvíjela návody anglické cukrářky a už v duchu viděla firmu Wilhelm Rothmann jako prvního výrobce kdoulové, ananasové, vanilkové, a především čokoládové zmrzliny ve Stuttgartu. Kdoví, třeba pak otce ustanoví dvorním dodavatelem?

Judith byla hrdá na to, čeho dosáhla její rodina, a otcovo podnikání pokládala i za své nejvlastnější řemeslo. Jakmile se octla ve světě čokolády, hořela činorodostí a nápady. Ve skrytu duše věřila, že bude jednou spolurozhodovat o osudech firmy, i když otec veškeré její náznaky v tomto směru odbýval jako nezralé výmysly. Podle jeho názoru má žena zastávat místo v pozadí, jejím úkolem je starat se o domácnost a vychovávat děti. Judith ale neuniklo, že to nemusí být nutně pravidlem. Ve velkých městech, jako je Mnichov nebo Berlín, se stále více žen prosazovalo v obchodních povoláních. Proč by to jednou nebylo možné i ve Stuttgartu?

Dokončila obhlídku obchodu a obrátila se na jednu ze tří prodavaček, které v černých šatech a bílých naškrobených zástěrkách obsluhovaly nakupující.

„Slečno Antonie, nezapomeňte nabízet zákazníkům ty čerstvé mátové sušenky. Možná byste je mohly vystavit přímo na pultě.“

„Jak si přejete, milostslečno,“ odpověděla dívka a spěchala vykonat příkaz.

Mezitím matka s guvernantkou a houfem dětí dokončily nákup a chystaly se opustit obchod. Ve dveřích došlo k malé strkanici, protože každé z dětí chtělo vyjít jako první. Jedno z nich přitom vrazilo do guvernantky, ta zavrávorala a pustila z rukou právě zakoupené balíčky. Zatímco nabírala rovnováhu, nejmladší potomek zakopl o balíčky na zemi, rozplácl se jak široký tak dlouhý a okamžitě spustil křik.

„Budeš zticha!“ okřikla ho guvernantka. Matka se jen letmo ohlédla a vystrkala zbytek rodiny na chodník. Křik zesiloval, chlapec se válel po zemi a guvernantka vznášela další hrozby.

Aby situace dál neeskalovala, nabídla Judith plačícímu chlapci kdoulový bonbon a zvedla dítě ze země. Zároveň pokynula jedné z prodavaček, aby pomohla guvernantce posbírat balíčky. Jakmile byla rodinka venku, s úlevou za nimi zavřela dveře.

Někteří zákazníci měli ještě potřebu příhodu peprně okomentovat, většina jich ale jen pobaveně sledovala dění a vrátila se zpět k výběru zboží. Judith se lehkým kývnutím hlavy rozloučila s personálem a zadními dveřmi prošla k širokému schodišti spojujícímu obchod s továrnou.

Tady začínal pulzující život podniku, kouzelná říše kakaa, cukru a všelijakých přísad, kterou si Judith zamilovala od okamžiku, kdy sem jako dítě poprvé vkročila. Dnes jí ale čirou radost hatila nejistá tíseň kolem žaludku.

Při snídani se otec zmínil, že s ní musí večer cosi důležitého prohovořit. Od té chvíle Judith neměla klid. Otec takové vágní náznaky nemíval ve zvyku, a to její netrpělivost ještě zvyšovalo. Rozhodla se zajít za ním do kontoáru, i když věděla, že otec soukromé návštěvy v pracovní době nemá rád. Třeba jí něco prozradí hned.

Potlačila varovný vnitřní hlas a vystoupala po schodech do patra nad obchodem, kde se nacházely kanceláře.

V kontoáru panovalo soustředěné ticho. Více než tucet pánů v kravatách a tmavých oblecích se tu sklánělo nad pulty z leštěného dubu a pečlivě zaznamenávalo položky do účetních knih. Vonělo to tu papírem a inkoustem, politurou na nábytek a voskem na podlahu a také pánskou kolínskou. Jeden z účetních si všiml její přítomnosti a spěšně k ní vykročil.

„Co pro vás mohu udělat, slečno Rothmannová?“

„Je otec u sebe?“

„Ovšem. Ohlásím vás.“

„Není třeba. Je sám?“

„Momentálně u něho nikdo není, milostivá slečno.“

Judith poděkovala kývnutím hlavy. Zatímco se muž vracel na své místo za pultem, zamířila Judith na protilehlý konec místnosti, zaklepala na dveře z barevného skla a vešla dovnitř.

Otec stál u okna a pozoroval dění na ulici před továrnou. Když ho vyrušila, prudce se otočil, jako by ho přistihla při něčem nedovoleném.

„Judith!“ pronesl nedůtklivě. „Co tu děláš?“ Rychle se vrátil za svůj impozantní psací stůl s otevřenou účetní knihou. „Tvoji bratři zase něco vyvedli?“

„Ne, otče.“ Judith se opatrně usmála. „Tentokrát ne.“

„V tom případě by ses po nich měla podívat, než zase něco natropí.“

„Nemějte strach, otče, Robert na ně dohlédne.“ Podomek Robert vzal osmiletá dvojčata ráno s sebou na pochůzky. „Přišla jsem vám něco navrhnout.“ Judith doufala, že nezávazným hovorem z otce vyloudí alespoň náznak toho, co jí chce večer říct.

„Nemám čas,“ odsekl otec a chopil se tužky. „Nejlepší bude, když se hned vrátíš domů. Nebo můžeš pomoct připravovat vzorkové kolekce pro obchodní cestující. Promluvíme si večer.“

„Pokládám to za důležité,“ nenechala se odbýt Judith. „Pořád přece hledáte nové prodejní artikly, není to tak?“

„A ty snad o nějakých víš?“

Judith přeslechla podrážděný podtón. „Ano, když dovolíte. Je na to sice ještě brzy, ale věci se mají plánovat v předstihu. Tak jste to vždycky říkal. Napadlo mě, že by bylo dobré prodávat v létě zmrzlinu.“

Otec si posměšně odfrkl. „Tomu říkáš důležité? Buď tak hodná, Judith, nech mě pracovat. Nevím, kde mi hlava stojí. Teď se opravdu nemůžu zabývat nějakou zmrzlinou.“

„Některé věci se nedají odkládat,“ trvala na svém Judith. „Právě byla v krámě rodina s malými dětmi. Ty by si v létě přišly na své. Muselo by se všechno důkladně promyslet, způsob chlazení, doprava, ale…“

„Dost už,“ přerušil ji otec. „Možná tvůj nápad stojí za úvahu, ale já mám teď k řešení vážnější problémy. Vrať se domů. Nebo raději pošlu pro Thea, aby tě odvezl. A přes léto budeš mít stejně jiné starosti než míchat zmrzlinu.“

Judith zpozorněla. „Nerozumím vám, otče.“

„Tady není čemu rozumět.“ Otec zabubnoval prsty na desku stolu. „Sama nejlíp víš, co očekává otec od dospělé dcery. Budeš si doplňovat výbavu.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Judith se snažila pochopit význam otcových slov.

„Chcete říct, že se mám…“

„Vdávat. Přesně tak. V jednadvaceti na to už máš léta. Chtěl jsem ti to oznámit dnes večer, ale budiž. Teď to víš.“

Otec se sklonil nad účty.

„Ale koho si budu brát?“ zděsila se Judith. Nemohla uvěřit, že to otec myslí vážně, i když v poslední době měla jakési neblahé tušení. „Nikdo ještě není, nebo ano?“

„Zatím ne, ale brzy bude.“ Otec se jal vpisovat poznámky do účetní knihy. „Dám ti včas vědět. Měla bys mi trochu důvěřovat.“

Judith se roztřásla kolena. Nedobrý pocit nelhal. Tak tohle jí chtěl otec sdělit. Že ji hodlá provdat, aniž by měla právo k tomu cokoli říct.

Vší silou potlačila nutkání k ostré odpovědi. Nevhodná poznámka by všechno ještě zhoršila. Sevřela ruce v pěst, obrátila se na podpatku a opustila kancelář. Schodištěm se rozlehl klapot jejích vysokých střevíců. Ačkoli vůbec nechtěla brečet, koulely se jí po tváři slzy jako hrachy.

Copak žádá tak moc, když chce s vdavkami počkat, dokud se sama pro někoho nerozhodne? Dokud si sama nevybere muže, kterého bude milovat? Takového, který přijme a třeba i ocení, že jejím zájmem je práce ve firmě a že se nehodlá usoužit doma jako její matka.

Judith si přitáhla plášť k tělu a vkročila do sychravého odpoledne. Bez cíle bloumala po ulicích Stuttgartu, nevnímala déšť ani chlad, až se octla zpátky na stanici ozubené dráhy na Marienplatzu. Nastoupila do vozu směrem na Degerloch, do vzdušných lázní na předměstí Stuttgartu, kde jejich rodina obývala nemovitost v nově zbudované vilové čtvrti. Během jízdy se její zoufalství změnilo ve vzdor. Nedovolí nikomu rozhodovat o svém životě. Ani otci ne.

2. KAPITOLA

Vojenská pevnost Ehrenbreitstein nedaleko Koblenze, koncem února 1903

Z ranní oblohy prosvítalo mdlé světlo, aniž by se dotklo země. Nemělo ještě sílu rozehnat stíny uplynulé noci ani její chlad. V mlžném vzduchu prosyceném kouřem nesčetných komínů zanikaly barvy i hlasy, mizely obrysy citadely a utichal i mohutný proud Rýna, který se od pradávných dob pod zdejší skálou sléval s vodami Mosely.

Důvěrně známý zvuk odsunutí západky prořízl ranní ticho. Victor se odvrátil od zamřížovaného okénka a kývnutím hlavy pozdravil dozorce.

Byl čas.

Naposledy přelétl pohledem celu s prostým dřevěným nábytkem a železnou postelí, na niž před chvílí pečlivě složil modrobíle kostkovanou deku. Přehodil si kabát, popadl odřený kufr, na hlavu si nasadil klobouk a následoval hlídače do nehostinného rána. Přešli dvůr až k protilehlému východnímu křídlu. Před čtyřmi sloupy vysokého portiku zůstali na okamžik stát a Victora znovu ohromila vznosná velebnost budovy, jejíž klasicistní architektura byla v naprostém protikladu k vojenské strohosti zbytku pevnosti. Po chvíli ho zavedli do služebny velitele v prvním patře nad hlavní strážnicí.

Když o půl hodiny později vyšel opět ven, požádal dozorce o pár minut pro sebe. Muž přikývl a zůstal stát, zatímco Victor kráčel rozlehlým nádvořím kolem skupiny pochodujících vojáků k nevysoké hradbě. Pomalu odložil zavazadlo a opřel se rukama o široký okraj zdi.

Spíš tušil, než rozpoznával velkolepý výhled, který se odtud za jasného dne nabízí na Koblenz a obě řeky, jež se z tohoto místa vydávají mohutným obloukem na společnou cestu k severu. Teď se pod ním rýsovaly jen kontury domů, polí a kluk. Ze vzdálených kopců Vulkaneifelu s jeho tichými jezery a temnými lesy nebylo nic vidět.

Victor si povzdechl.

První okamžiky svého propuštění si představoval jinak. Nesčíslněkrát se viděl v představách před touto zdí jako pták, který se chystá roztáhnout křídla. Toužil do sebe nasát tu nezměrnou šíři, pohlédnout z výšky na vnější svět, než ho opět přijme za svůj a svět přijme jeho.

Sychravý únorový čas ho o tento zážitek připravil, ale Victor si nestěžoval. Po trpkých zkušenostech posledních let byl chybějící rozhled nedostatkem, který se dal přežít. Má to za sebou, a to je to hlavní.

Odvrátil se, popadl kufr a nechal se eskortovat z pevnosti.

Cesta ke svobodě vedla kolem strážnice u Skalní brány k předsunuté pevnosti Helfenstein a odtud dolů přes několik strážních hlídek a bran do obce Ehrenbreitstein.

S každým krokem podél příkré, nízkou vegetací porostlé skalní stěny si Victor budoval odstup od nedobytné pevnosti nad ním. Tenké podrážky jeho bot ztrácely na blátivé půdě stabilitu, a fakt, že se mu vždycky podařilo udržet se na nohou, ho naplňoval pýchou. Občasné poryvy větru mu hnaly studený vzduch do zátylku a tělo mu začalo prochládat. Když konečně dorazil do rezidenčního města, vypětím se mu třásla kolena.

Na pontonovém mostu musel počkat, až se výsuvná část mostu zavře za projíždějící parníkem, poté překročil Rýn, zaplatil dva feniky mýta a octl se na Rýnském nábřeží města Koblenz.

Obloha se vyjasnila.

Victor zaváhal.

Naposledy se ohlédl na vzdorovitou stavbu na skalním návrší nad řekou. S přibývajícím denním světlem získávaly její kamenné zdi určitější kontury.

Dva roky byla pevnost Ehrenbreitstein, tento zubatý symbol pruské nadvlády nad západem Německa s jeho změtí chodeb, přemostění a zásobovacích cest, ubikací vojáků, bytů důstojníků, služebních místností a kasemat, metr tlustých zdí, příkopů a bran jeho vězením. Odpykával si tu trest za souboj, kterému se nemohl vyhnout a jehož nešťastný konec ho katapultoval mezi zločince. Alespoň se mu dostalo výhody čestného arestu ve vojenské pevnosti, daleko od Berlína a tíživých vzpomínek na domov.

Zaslechl hlasy a smích, troubení lodní sirény, štěkání psa. Svět už opět nalezl svou řeč. I lezavý zimní chlad Victorovi náhle připadal osvěžující.

Směle vykročil. Nohy ho nesly stále rychleji a hlavu i údy mu prostoupil pocit nezměrného štěstí. Při vší euforii, která v něm vzklíčila, si ale uvědomoval, že nově nabytá svoboda v sobě skrývá nejen nekonečné možnosti, ale i jedno nejasné nebezpečí. A že se stejnou rozhodností, s jakou hodlá začít svůj nový život, bude muset uzavřít mír se svou minulostí.

Došel k mohutné dvoupatrové budově nádraží. Ostrá chůze ho zahřála, ačkoli se mu s každým výdechem srážela pára u úst. Koupil si jízdenku a posadil se v čekárně. Do příjezdu vlaku zbývala dobrá hodina.

V rohu prostorné haly objevil automat na cukrovinky. Před ním se postrkovaly dvě děti, zřejmě bratr se sestrou. Guvernantka seděla znuděná vedle, nos zarytý do knihy. Děti se začaly přetahovat, přičemž děvče v bojovnosti nijak nezaostávalo za svým bratrem. Nakonec dívka vybojovala tabulku čokolády a vítězoslavně odběhla. Chlapec se s brekem pustil za ní.

Konec ukázky

Table of Contents

JEDNAJÍCÍ OSOBY

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA