Překlad Pavla Jakobsson

NENÍ TO MOJE DCERA

Copyright © Kate Hewitt, 2019

First published in Great Britain in 2019 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

All rights reserved

Translation © Pavla Jakobsson, 2021

ISBN 978-80-249-4437-1

Pro moji úžasnou maminku Margot Berryovou. Děkuji, že jsi mě vždycky podporovala v psaní, od Vánoční růže až dodnes. Mám tě moc ráda! S láskou, Katie

Prolog

Pokoj tlumeně osvětluje měsíc, jehož stříbrné paprsky dopadají na podlahu, a zářící hvězdy na stropě, které jsi dostala jako dárek k pátým narozeninám.

Ležíš úplně klidně, chvějící se řasy ti ovívají tváře a zlatavé vlasy máš rozprostřené na polštáři. Jsi tak krásná a jen z pohledu na tebe mě strašně bolí srdce.

Dýcháš tak mělce, že to skoro neslyším, ale vidím, jak se ti hrudník zvedá a zase plynule klesá. Každý další nádech a výdech mi dávají naději. Pořád jsi tady. Pořád tě mám. Zatím.

Už několik měsíců se snažím smířit s tvou diagnózou. Zkouším ta slova vyslovit, osahávám si tu skutečnost, jako když člověk zkouší ponořit palec na noze do studené vody, ale ve chvílích, jako je tahle, je to pro mě pořád šok. Když si to uvědomím, vyrazí mi to dech a zůstanu jako opařená. Jak se tohle stalo? Jak je to možné?

Nejhorší na tom všem je, jak často vidím v tvých očích otázku, která ti zastře zrak: proč se mi tohle děje?

Zvednu se z postele. Nedokážu sedět v klidu. Zvednu tvého plyšového králíčka s ušima olemovanýma hedvábím, který spadl na podlahu, a zastrčím ti ho pod ruku. Ve spánku se usměješ a přitulíš se k němu.

Během dlouhé, tiché a osamělé noci se v duchu ohlížím několik let do minulosti – promítám si všechna ta rozhodnutí i chyby, všechny ty touhy a ztráty, všechno, co nás dovedlo až sem.

Je to tak trochu mučení, takhle nad tím zpětně přemýšlet, trápit se každou maličkostí a otázkami, které si musím položit. Co kdybych byla jiná? Co kdybych udělala věci jinak? Co kdybych byla od začátku chytřejší, silnější, nesobečtější? Co kdyby?

Nebyla bys tady. Vůbec bys tady nebyla. V tu chvíli, připravená na tragédii a pohlcená láskou, nedokážu na tu příšernou a zoufalou otázku odpovědět – kdybych mohla vrátit čas a všechno změnit, udělala bych to?

Část první

Kapitola první

Milly

Doktorka pro nás nemá dobré zprávy. Vidím jí to na obličeji. Zatnu pěsti v klíně a čekám.

„Je mi to líto.“ Doktorka Finlayová, nebo tedy Meghan – když celá ta strastiplná cesta za početím začala, pobídla nás, abychom ji oslovovali křestním jménem –, soucitně stiskne rty a mně se kromě pěstí sevře i žaludek. Je to až tak špatné?

Matt mě beze slova vezme za ruku a proplete své prsty s mými. Mám ledově studené vlhké dlaně a rozbuší se mi srdce. Doufala jsem, že se dneska dozvím dobré zprávy. Že mi po všech těch měsících konzultací, grafů a čekání, opravdu dlouhého čekání, oznámí, že tomu, abych otěhotněla, nic nebrání.

„Myslím, že na základě výsledků ultrazvuku Millyiny pánevní dutiny,“ začne Meghan a těká pohledem z jednoho na druhého, „mohu s jistotou stanovit diagnózu.“ Se svěšenými koutky se obrátí na mě. „Je mi to líto, Milly, ale podle toho, co jsem viděla na ultrazvuku, a podle hladin hormonů, které jsme několik posledních měsíců sledovali, mohu potvrdit, že trpíte předčasným ovariálním selháním.“

„Před… co?“ Hledím na ni s prázdným výrazem. Mluvily jsme o tom, že si mám hlídat ovulaci, mám se snažit uvolnit, a o tom, že mi možná, ale opravdu jen možná předepíše klomifen. Doktorka Finlayová – Meghan – mě ujistila, že ve třiceti čtyřech letech pořád patřím k těm mladším a mám slušnou šanci – to jsou její vlastní slova –, že se nám početí povede. A teď mi tvrdí něco jiného, něco horšího? Obava, která mi svírala žaludek, se promění ve studenou, tvrdou bouli.

„V podstatě se jedná o předčasnou menopauzu, i když to takto nazýváme jen neradi, protože menopauza je přirozený proces a tohle je samozřejmě úplně něco jiného.“

Ztěžka polknu. Držím se Mattovy ruky, své jediné opory ve vší té nejistotě a nevědomosti. „Takže co to vlastně znamená? Začnu brát klomifen?“ ptám se a slyším ve svém hlase zoufale nadějný tón. V duchu se nad ním oklepu.

„Ne, obávám se, že vzhledem k rozsahu vzniklého poškození to není na pořadu dne.“

To zní příšerně, a navíc definitivně, což je ještě horší. „Takže co se bude dít teď?“ zeptám se, i když si nejsem jistá, jestli to chci vědět.

Meghan zaváhá a v té krátké pauze zaslechnu všechno to, co nechci vědět. Chystá se mi sdělit špatnou zprávu. Poznám to z jejího výrazu. Položí si dlaně na stůl, jako kdyby se potřebovala opřít, přestože já jsem ta, která bude muset tu ránu vstřebat.

Vyklouznu Mattovi rukou z dlaně a znovu zatnu pěsti v klíně. Byla jsem tak odhodlaná a všechno jsem dělala správně. Brala jsem prenatální vitamíny, vyhýbala se kofeinu, udělala jsem si čas na odreagování a meditaci. Prostě jsem dělala všechno, co může být podle nejnovějších odborných názorů prospěšné, ale v tuhle chvíli vím, že na ničem z toho už nezáleží. Nebude to hrát takovou roli, jak jsem si myslela.

„Co se týče vašeho vlastního těhotenství,“ říká Meghan takovým tím opatrným tónem lékaře, který pro vás nemá dobré zprávy, „navrhovala bych, abyste využili dárcovství vajíček.“ Obrátí se na Matta. „Pokud se tedy chcete vydat touto cestou. Samozřejmě budete potřebovat nějaký čas, abyste to zvážili, ale existují i jiné možnosti.“ Dál mluví o dárcovství vajíček, umělém oplodnění, náhradním mateřství, a dokonce i o adopci, o všech těch možnostech, které si nikdo nechce připouštět. Ale v určitém okamžiku jejího monologu se mi zamlží myšlenky a já ji přestanu vnímat. Slyším jen to, že nikdy nebudu schopná otěhotnět. Nikdy nebudu mít své vlastní biologické dítě, které se narodí z mého těla a bude se mnou pokrevně příbuzné.

O dvacet minut později stojíme s Mattem před klinikou a smýká s námi nelítostný ledový vítr, který vane od Bristolského zálivu.

„Chceš jet domů?“ zeptá se Matt po chvíli, kdy tam jen tak stojíme. „Nebo si můžeme zajít na kafe…?“

„Nechci jít na žádné kafe!“ Vyhrknu to tak zuřivě, až nás to oba překvapí. Ale nejsem naštvaná na Matta. Jsem prostě jen naštvaná. „Omlouvám se.“ Zhluboka se nadechnu a snažím se potlačit ten příval emocí. „Promiň,“ omluvím se znovu.

„To je dobrý,“ řekne mírně a pak mě vezme pod paží, jako bych byla nemohoucí nebo nějaká stařenka. To nejsem – mám jen stará vajíčka.

V tichosti jedeme zpátky do našeho čtyřpokojového řadového domku v Redlandu, jedné z bristolských rodinných čtvrtí. Koupili jsme ho před dvěma lety, když jsme začali uvažovat o rodině, dětech a všech těch dalších optimistických životních krocích.

Prodali jsme náš dvoupokojový byt ve čtvrti Temple Meads a koupili dům se zahradou pro děti v ulici plné zeleně, v docházkové vzdálenosti od místní základní školy a ve spádové oblasti kvalitní střední školy. Je tady společenské centrum, kde se schází klub pro batolata a holčičí skautský oddíl, a venkovní hřiště je hned za rohem. Přesně takhle jsem si jako malá holka představovala svůj život a teď najednou na ničem z toho nezáleží.

„Chceš si o tom promluvit, Milly?“ zeptá se Matt po pár minutách.

Jen zavrtím hlavou a dál hledím z okýnka. V hlavě mám prázdno. Odmítám se v myšlenkách přenést přes tu bezvýchodnou diagnózu, kterou nám sdělili.

„Ne, zatím ne.“

„Nechceš zavolat Anně?“

Anna je moje nejlepší kamarádka už od šesté třídy, jediná osoba na světě kromě Matta, která mě vždycky podržela a nikdy mě nezklamala. Vím, že mě obejme, pobrečí si se mnou a dolije mi víno, ale tenhle soucit by mě teď mohl zlomit. Připadám si křehká, všechno se ve mně láme, jako bych se měla rozpadnout, ale vím, že budu Annu potřebovat. Přikývnu a popotáhnu. „Jo. Pak jí zavolám.“

Doma vystoupím z auta jako první a rychle vejdu dovnitř. Odhodím klíče na stolek v předsíni a vdechnu vůni levandulového čisticího prostředku – samozřejmě přírodního – a citrónového leštidla na nábytek. Domov. Teď mám ale mám pocit, že se všechno změnilo. Všechno mi to teď připadá jako naprostý výsměch… Perfektní zahrada na hraní s místem pro houpačku a pískoviště, nízké schody, které jsou bezpečné pro děti, třetí pokoj, který se měl stát dětským pokojíčkem. Nebyla jsem tak pošetilá, abych tam vymalovala nebo koupila postýlku, dokud neotěhotním. Ale snila jsem o tom. Tak moc jsem o tom snila. Taky to nikdy nebylo nic víc – jen sny.

Matt vejde za mnou a zamíří do kuchyně propojené s jídelnou, kde je spousta světla a prostoru pro dětskou židličku, dětskou ohrádku a ratanový košík na plyšáky. Všechno jsem si to vysnila do posledního detailu.

Další předností kuchyně jsou francouzská okna s výhledem na maličkou terasu. Malovali jsme si, jak tam budeme v neděli ráno sedět na sluníčku, pít kávu a naše dítě se bude houpat na houpačce zavěšené na kaštanu vzadu na zahradě. Teď se z domu, jejž jsem tak milovala, stala krutá připomínka, která se mi vysmívá všemi těmi co kdyby, která se rázem proměnila v nikdy.

Rychle se nadechnu a bezděky vzlyknu. Matt zvedne pohled od konvice, do které ve dřezu napouští vodu.

„Milly…“

„Ne, fakt to nejde. Zatím ne. Promiň.“ Nejsem připravená o tom mluvit. Nejsem připravená rozebrat svoje sny na částečky během pragmatického rozhovoru. Plány do budoucna řešíme způsobem, který mi za normálních okolností vyhovuje, dopodrobna, jeden bod po druhém. Jednoho dne ano, ale zatím ne.

Jdu nahoru do pokoje, z něhož měl být dětský pokojíček. Teď v něm není nic, co by souviselo s dětmi, jen pár plastových skladovacích beden, prázdné kufry a Mattův stojan na saxofon, který slouží tak akorát jako lapač prachu.

Chvíli si ten prázdný pokoj prohlížím a pak se opřená zády o zeď svezu na podlahu a přitáhnu si kolena k hrudníku. Venku naráží holé větve do okna a skleněné tabulky se třesou pod chladnými poryvy větru. Položím si bradu na kolena a znovu se nadechnu. Tentokrát se mi dech nezadrhne v hrdle.

Nebudu brečet. Vím, že pokud se rozbrečím, vzdala jsem to, a na to ještě nejsem připravená. Ne po tom všem. Ani v případě, že nakonec budu muset.

Nikdy jsem nikomu neudělala nic špatného, chce se mi to vykřiknout, ale pro koho? Kdo mě bude poslouchat? Koho to zajímá? Vím, že život není fér ani vůči mně, ani vůči komukoliv jinému. Viděla jsem ve zprávách příliš mnoho utrpení a každý den kolem sebe příliš mnoho bezcitnosti, než abych si myslela něco jiného. Možná jsem tak trošku věřila, že když budu hrát podle pravidel a udělám všechno správně, když budu laskavá, milující, uctivá a tak, dostanu, po čem z celého srdce toužím. Věřila jsem, že existuje nějaká základní spravedlnost, kterou můžu vyžadovat, na kterou se můžu spolehnout, nějaká vesmírná porota, která nakonec rozhodne v můj prospěch. Ale po dnešku vím, že nic takového není. Nemůže být.

Procházím menopauzou, přestože Meghan nechtěla to slovo použít. Je mi třicet čtyři a moje vajíčka jsou scvrklá a vyschlá. Nepoužitelná. Vlastně tak nepoužitelná, že existuje méně než jednoprocentní šance, že počnu přirozeným způsobem. Tohle Meghan říkala, to si pamatuju.

Vrznou dveře a Matt vejde dovnitř. Dřepne si se šálkem čaje vedle mě. Když si ho od něj beru, v očích mě pálí slzy.

„Na takové zprávy jsem nebyla připravená,“ řeknu a v dlaních svírám teplý hrnek. Rychle zamrkám, protože na ně nejsem připravená ani teď.

„Já vím.“

„Nikdy nebudu moct otěhotnět.“ Vyslovím ta slova, jako bych si zkoušela nové oblečení a zkoumala, jestli mi sedí. Nesedí. Je mi těsné, kouše mě a chci ho ze sebe okamžitě strhnout.

„Takhle to doktorka Finlayová neřekla.“ Matt jí nikdy neříká Meghan. „Jen s námi probrala ostatní možnosti…“

„Ale nebude to moje dítě.“ Nebyla jsem schopná pobrat všechny jednotlivosti, které nám Meghan nastínila, ale tohle jsem pochopila.

Matt mi položí pevnou teplou dlaň na koleno. „Ale bude,“ řekne tiše. „Kdo jiný by to měl vědět líp než ty.“

Ano, to je pravda, protože já sama jsem adoptovaná. Nevím, kdo jsou moji biologičtí rodiče. Rozhodla jsem se, že to nebudu zjišťovat. Moji adoptivní rodiče, mí opravdoví rodiče jsou báječní. Vždycky byli. Silní, nápomocní a milující. Takže ano, zrovna já bych s představou adopce neměla mít žádný problém.

Jenže mám.

Nečekám ale, že to Matt pochopí, a nejsem si jistá, jestli bych to vůbec dokázala nějak zformulovat. Teď ne. Zatím ne.

„Nemusíme spěchat,“ připomene mi Matt a to mě znovu zabolí. Nemusíme spěchat, protože pro mě už je stejně pozdě.

Opřu se hlavou o stěnu a zavřu oči. Jsem vyčerpaná, bolí mě celé tělo a řežou mě oči.

„Chceš, abych zavolal do školy?“ zeptá se Matt. Vzala jsem si kvůli té schůzce volno jen dopoledne, po obědě se mám vrátit do práce a převzít si svoje prvňáčky, čehož se teď děsím. Nejsem připravená postavit se před dvacet osm pětiletých a šestiletých dětí, které neustále brebentí a mají zvídavé otázky, ale nemůžu si dovolit vzít si volno celý den. Schoulit se pod peřinu zní sice lákavě, ale vím, že bych se jen utápěla v sebelítosti. To je to poslední, co potřebuju.

„Ne, to je dobrý. Půjdu tam.“

„A co Anna?“

„Zavolám jí za chvíli.“ O té dnešní schůzce samozřejmě věděla. Na telefonu už mi cinkla zpráva. Ptá se, jak to šlo. Poslední rok a půl jsem ji pravidelně informovala o každém složitém kroku na téhle cestě, o vší té naději a následném zklamání a ona mě střídavě povzbuzovala a soucítila se mnou. Vím, že tu pro mě zase je, ale její neochvějný soucit by mohl způsobit, že bych nad sebou ztratila kontrolu a propadla se do beznadějného zármutku, který mě, jak tuším, čeká.

Dopiju čaj a přinutím se zvednout. Matt mi nabídne ruku. Přijmu ji a s bolestivým cuknutím si uvědomím, že tohle má důsledky i pro něj. Nikdy nebude mít dítě, dítě své ženy. Ta neplodnost nezasáhne jen mě, i když je to moje chyba.

„Omlouvám se,“ řeknu a on se na mě překvapeně podívá. Pořád mě drží za ruku.

„Za co?“

„Za to, že nemůžu…“ Nedokážu to doříct. Najednou brečím, vzlykám, z nosu mi tečou nudle a škube mi v ramenou. Matt mě k sobě přivine a já se o něj vděčně opřu. Nakonec jsem se nedokázala udržet moc dlouho a potřebuju, aby mě objal a podržel.

„Není to tvůj problém, Milly, je to náš problém. Jedeme v tom spolu. A spolu taky najdeme nějaké řešení, ať se stane cokoliv. Všechno bude v pořádku, slibuju.“

Přitisknu mu tvář na rameno a snažím se přestat brečet. Jeho slova mě musí utěšit. Protože mu věřím. Já hloupá věřím každému jeho slovu.

Kapitola druhá

Anna

Smska od Milly dorazí až několik hodin po té schůzce, takže vím, že má špatné zprávy. Poznám to z těch tří strohých slov bez dalších podrobností: Sejdeme se později?

Jasně, naťukám. V kolik?

V pět? přijde rychlá odpověď. Obvykle končím v práci později, ale můžu odejít dřív.

Fajn, odpovím. Nechceš si o tom promluvit hned?

Uplyne několik minut, než Milly odpoví. Ne. Později.

Tak to musí být hodně špatné. Chudák Milly. Nikdy netoužila po ničem jiném než po dítěti, po rodině. Mluvila o tom už v šesté třídě – že chce mít tři děti, protože dvě jí připadají málo. Protože nikdy neměla sourozence. Protože chce vidět, jak bude vypadat někdo, kdo s ní bude příbuzný. Bude to dítě mít stejně nezkrotné vlasy jako ona, její křivý přední zub? Pokaždé když o tom mluvila, rozsvítily se jí oči a zatvářila se tesklivě. Nemůžu se dočkat.

Co když to nepůjde? Co bude dělat? V posledních dvou letech jsem měla informace o Millyiných a Mattových problémech s neplodností z první ruky. Vím, jak z toho byla nervózní a jak moc se snažila uklidnit. Vím dokonce i to, kdy má ovulaci.

Hlavně ale vím, jak moc si Milly přeje mít dítě, jak skvělá by byla máma a jak bude zdrcená, jestli jsou to opravdu špatné zprávy.

Taky vím, jak moc bude potřebovat, abych tady pro ni byla, jako jsem byla vždycky a budu i dál, protože Milly je moje nejlepší kamarádka. Byla tady pro mě mockrát od chvíle, kdy jsem první den na střední škole vešla do třídy a vypadala ztraceně, protože jsem se tak i cítila, a Milly ke mně napochodovala a prohlásila, že z nás budou kamarádky. Hleděla jsem na její drobný, odhodlaný obličej a cítila, jak se mi ulevilo. Teď už to bude v pohodě, pomyslela jsem si. Konečně aspoň něco v mém životě bude v pohodě. A taky bylo.

Večer se proplétám mezi stoly v Harveyho sklípku, podzemní vinárně, která se nachází v historickém centru Bristolu. S Milly chodíme vždycky sem. Najdu ji vzadu. Nohy má omotané kolem vysoké stoličky a z objemné sklenice usrkává červené víno. Ve tváři má nepřístupný a potemnělý výraz. Husté tmavé vlasy má stažené do úhledného copu. Když ke mně vzhlédne, spatřím v jejích očích hluboký smutek. Beze slova ji rychle obejmu.

Pevně mě stiskne a na chvíli mi zaboří hlavu do ramene. Pak se odtáhne a osuší si oči. „Nechci se úplně sesypat,“ vysvětlí mi třesoucím se hlasem a mě to bolí i za ni.

„Co piješ?“ zeptám se.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Část první

Kapitola první

Kapitola druhá