MARK ROBERTS

DEN MRTVÝCH

KALIBR

Přeložila Lenka Faltejsková

DAY OF THE DEAD

Copyright © Mark Roberts 2017

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

ISBN 978-80-242-7400-3

Pro Lindu a Eleanor

Láska, ta nemíjí jak míjivý běh Času,

ta všechno přetrvá a jde až do hromu.

A jestli je to blud, jejž bych sám dosvědčoval,

pak nikdy nepsal jsem a nikdo nemiloval.

— Shakespeare (překlad Jan Vladislav)

Prolog

29. září 1986

„Ani se nehneš, Evo! Zůstaneš přesně tam, kde stojíš!“ nařídila paní Trippová, ředitelka Katolického dětského domova svatého Michaela. „Kdyby sem někdo přišel a mluvil na tebe, ani necekneš!“

Než ta tlustá ženská odspěchala ze své kanceláře a práskla za sebou dveřmi, stačila si Eva Clayová všimnout, že se jí tvář leskne nervózním potem.

V duchu napočítala do deseti, napínala uši, ale na chodbě přede dveřmi vládlo ticho.

Popošla k registrační skříni a vybavila si svůj první den v domově, když ji před dvěma roky přivedli. Tehdy jí bylo šest. Na stole paní Trippové tenkrát ležela tlustá kartonová složka s jejím jménem: EVETTE CLAYOVÁ.

Zadívala se na horní zásuvku s štítkem „A – E“. Otevřela ji, začala se probírat útlými deskami. TOM ADAMS, JENNIFER BRADYOVÁ, TONIA BREENOVÁ.

Konečně nahmatala vyboulenou sbírku papírů označenou EVETTE CLAYOVÁ. S rozbušeným srdcem ji vytáhla. V ústech měla náhle vyprahlo. Zadívala se na tu tlustou složku. Nebyla si jistá, jestli ji nešálí paměť, ale přestože toho v deskách zůstávalo dost, zdálo se jí, že obsah prořídl.

„Je to tak, něco tu chybí,“ pronesla sama pro sebe.

Otevřela desky a zapátrala mezi papíry. Hledala jeden konkrétní.

Jestli odsud nějaké papíry zmizely, proč by nemohl zmizet i můj rodný list, říkala si.

„Panebože,“ zašeptala, když uchopila bíločervený list papíru, který byl třetí v pořadí.

Z chodby zaslechla zvuky, rychle se blížily. Zachytila ředitelčin hlas a její kroky a pak ještě nějakého jiného dospělého, který o odmlkách v překotném brebentění paní Trippové sem tam řekl hmm.

Uklidila složku do zásuvky a tu zavřela. Udělalo se jí zle. Honem se vrátila na místo, kde stála, než paní Trippová odešla. Zadívala se oknem na sanitku, která parkovala vedle policejního vozu. Zadní dveře byly otevřené. Eva rychle složila rodný list do malého obdélníčku a ten schovala do kapsy u džínů.

Když se za ní otevřely dveře, stále ještě sledovala, jak dva zdravotníci nesou nosítka s přibližně dvacetiletým mužem. Od krku dolů byl zakrytý modrou dekou, bylo vidět jen zakrvácenou tvář a blond kudrliny.

„Evo, co děláš u toho okna?“ vyhrkla paní Trippová. Bylo znát, že je roztržitá a vyděšená, ale pokoušela se mluvit s falešným soucitem.

„Přesně to, co jste mi řekla, paní Trippová. Ani jsem se nepohnula, stojím přesně tam, kde jsem byla.“ Dívala se oknem, jak záchranáři nakládají bezvědomého pacienta do sanitky. „Oni vezou Christophera Hawkinse do nemocnice?“ zeptala se, když jeho tělo zmizelo uvnitř.

„Není slušné mluvit s dospělými, když k nim stojíš zády, Evo!“ Ředitelka popošla k ní.

A zrovna tak není slušné mluvit na někoho, kdo je k vám otočený zády, bez ohledu na věk, pomyslela si dívka a otočila se.

Ve dveřích stála vysoká policistka v modré uniformě. Eva na tu ženu upřela přímý pohled a ředitelku ignorovala.

Policistka se usmála a zavřela dveře. „Přišla jsem si s tebou trochu popovídat, Evo. Konstábl Gwen Jonesová.“

„Z Admiral Street?“ chtěla vědět dívka.

„Přesně tak, tam je moje základna.“

„Nemusíš se policie bát,“ ozvala se paní Trippová.

Její svěřenkyně došla k policistce. Napadlo ji, jestli se ředitelka nepokouší přesvědčit spíš sebe.

„Nebojím se vás.“ Pokusila se o úsměv, ale cítila, že ji ještě pořád neopustil smutek.

Policistka se shrbila, aby jí viděla do očí. Působila přísně, měla však v očích laskavost, která utišila bouřku, jež zuřila v hlavě děvčátka. Zapátrala očima v Evině tváři, četla z ní jako z knihy.

Pak se podívala za ni. „Nechte nás prosím o samotě, paní Trippová.“

Dívence se nesmírně ulevilo.

Ticho.

Policistka se opět napřímila a nekompromisně ukázala na dveře. Paní Trippová s hořícími tvářemi poslechla a zavřela za sebou tak krotce, jak Eva ještě nezažila.

Konstábl Jonesová dívku jemně postrčila k židli u psacího stolu. Děvče se posadilo, policistka se uvelebila na židli paní Trippové naproti ní, což ji pobavilo.

„Chci po tobě, abys mi všechno vyprávěla pěkně od začátku, Evo, a tím myslím třeba i věci, které se staly ještě předtím, než jsi dnes ráno vstala. Popiš mi to vlastními slovy a nespěchej. Máme spoustu času. Pověz mi, co se stalo.“

„Nesmíme tu mít zvířata. Některé děti odsud se k nim nechovaly moc hezky, jestli mi rozumíte.“

Žena přikývla. Nespouštěla z Evy oči.

„Ale je tu jeden divoký kocour, jmenuje se Rufus. Bydlí na zahradě vzadu za domem. A neměla bych… ale chodím ho krmit. Je divoký, jenom ke mně se chová slušně, protože já se chovám slušně k němu. Nebo spíš…“ Hrozilo, že se rozpláče. Zaryla chodidla do země a zhluboka se nadechla. „Před třemi týdny Rufus zmizel – prostě už jsem ho na zahradě neviděla. Někdo říkal, že šel jinam, protože kočky krmí v okolí kdekdo. Někdo zas, že ho přejelo auto. Snažila jsem se být rozumná – prostě jsem se s tím smířila. Ale když jsme dneska byli v botanické zahradě, Chris…“

„Christopher Hawkins?“

„Ano, pracuje tady. Pořád po mně kouká, ale nikdy na mě nemluví. Jenomže dneska ráno mi řekl, že viděl Rufuse vzadu v zahradě za domovem.“

„A kdo všechno v té botanické zahradě byl, Evo?“

„Všichni. Všechny děti, všichni dospělí. Dokonce i paní Trippová.“

„Jak to?“

„Na dnešek připadá svátek svatého Michaela. A Chris mi řekl: Tak se tam po něm skoč podívat. Kdyby se někdo ptal, kde jsi, řeknu, že jsem tě před chvilkou viděl. Nikdo se to nedozví, nemusíš se bát. A tak jsem utíkala nazpátek. Musela jsem přelézt zadní zeď, abych se dostala do zahrady. Dívala jsem se všude, ale Rufus nikde nebyl. A najednou jsem uslyšela Chrisův hlas. Tak co, našlas ho, Evo? Strašně jsem se lekla. Zeptala jsem se ho: Jak ses sem dostal? Usmíval se od ucha k uchu, ale díval se na mě divně. Prý: Podle mě je možná v té kůlně. A podal mi klíč od kůlny. Odemkni si a podívej se tam, Evo. Tak jsem to udělala. Otevřela jsem dveře, jenže vevnitř byla tma. Christopher povídá: Podle mě tam je. Podívej se po něm vevnitř. Potřebuje tě, běž už… Trochu mě postrčil, tak jsem šla dovnitř. A on za mnou. Slyšela jsem, jak dveře vrzly. Zavřel za sebou a vevnitř se udělala ještě větší tma. Nepotřebuješ trochu pomazlit? zeptal se mě. Ne, to nepotřebuju, řekla jsem. Rufus tu není. A on: Ne, ale my jo. Slyšela jsem v té tmě, jak funí, byla to hrůza! A pak… už si moc nepamatuju, co jsme říkali nebo dělali, jako by mi všechno v hlavě podivně utichlo. Přestala jsem vnímat. Ale najednou se rozlétly dveře a to mě zase probralo. Uslyšela jsem: Dej ty pracky pryč, úchyle! Byl to Jimmy, Jimmy Peace.“

„Jimmy Peace tu taky žije?“

Dívka pyšně přikývla, usmála se a nakrátko se jí rozzářily oči. „Jimmy je můj nejlepší kamarád na světě. Slíbil, že se o mě vždycky postará.“

„To je dobře, Evo.“ I policistka se usmála. „Pověz mi, jak to s Chrisem bylo dál.“

Holčička ztichla, měla pocit, jako by se propadala do jámy uvnitř sebe. „Chris se otočil a chtěl se kolem něj protlačit ven, jenže Jimmy ho popadnul pod krkem a vytáhnul ven. Strašně zuřil, ale pak se podíval na mě a usmál se. Vrať se do botanický zahrady, ať nemáš malér. Já si tady s Chrisem ještě trochu pokecám, řekl mi. A Christopher začal blekotat: Věř mi, kamaráde, přísahám na život svý mámy, jenom jsem jí pomáhal hledat tu pitomou kočku. Nechtěl jsem jí nic udělat, ani trošinku.

Pak už si skoro nic nepamatuju. Nevzpomínám si, jak jsem se dostala zpátky do botanické zahrady ani jak jsme se vrátili domů…“

„Evo!“ ozvalo se zvenku.

Přiskočila k oknu a zavolala: „Jimmy?“

Jejího kamaráda, nejsilnějšího a nejvyššího patnáctiletého kluka na světě, vlekli pozpátku dva tlustí konstáblové k zadním dveřím policejního auta. Zvedl hlavu a podíval se na ni. „Nedovolím nikomu, aby ti ublížil, Evo!“ křikl, než ho strčili na zadní sedadlo.

„Evo,“ ozvala se tiše policistka. Položila jí ruce na ramena. „Budu muset jít a povědět jim, cos mi tu vyprávěla. Hodně to ovlivní, jak budou s Jimmym zacházet, rozumíš mi?“

„Jo, rozumím. Myslím, že Chris mi chtěl udělat něco moc ošklivého. Ale Jimmy mu v tom zabránil. Zachránil mě.“

„Přesně tak, děvče. Přesně tak.“

Když ta žena opustila kancelář, Eva zůstala stát a sledovala Jimmyho tvář za zadním oknem policejního vozu. Přepadl ji těžký smutek. Něco na ni zavolal na rozloučenou. Sice ho neslyšela, ale viděla tu něhu v jeho tváři.

„Je mi líto, že ses dostal do průšvihu, Jimmy.“

Auto nastartovalo a odlepilo se od chodníku.

„Děkuju ti, Jimmy.“

Poprvé od chvíle, kdy zemřela její opatrovnice sestra Filomena, která se o ni starala prvních šest let jejího života, pronesla slova: „Mám tě ráda.“ Patřila chlapci, který jí byl starším bratrem, jehož nikdy neměla.

Pokusila se představit si jeho tvář, zapamatovat si, jak vypadal, jenomže jakmile ho odvezli, všechny vzpomínky na tvář jako by jí někdo vymazal z hlavy.

Zároveň s tím si sklíčeně uvědomila, že jedno je jisté – Jimmy Peace se do domova už nikdy nevrátí.

Část první

Los Llorones  –

Plačící děti

Den první

Středa

23. října 2019

1

18:30

„Všechno má své následky. Dostihly ho jeho hříchy, umřel kvůli tomu, co mi udělal.“

Vrchní inspektorka Eva Clayová sevřela sluchátko pevné linky. Hlas Samanthy Wilsonové jí pronikal do hlavy jako řezavý vítr.

Zadívala se na fotky mrtvého Davida Wilsona, které měla rozprostřené na psacím stole ve vyšetřovací místnosti na policejní stanici v Trinity Road. Otřásla se, zrovna jako když před devíti dny vešla k němu do ložnice a poprvé spatřila, co ho potkalo.

„Jste tam, paní inspektorko?“ ozvala se mladá žena.

„Ano. Jenom jsem přemítala o tom, co jste řekla o svém otci.“

„Od třinácti let mě opakovaně znásilňoval. Trvalo to dva strašné roky.“

Clayová pocítila, jak se v ní zvedá nekonečná nevolnost.

Zaměřila se na jednu z fotografií, na níž ležel na své posteli tváří dolů, pod boky kaluž krve, která se po obou stranách vsakovala do matrace. Na zádech měl puchýře, pachatel mu totiž pálil na kůži františky, a do levého ramene ozdobným písmem vyřezaný podpis „Vindici“.

„Pohřeb proběhne dnes večer, Sammy,“ pronesla Clayová a zadívala se na další fotografii Davida Wilsona, tentokrát přetočeného na záda. Penis a varlata mu vrah uřezal, zůstala po nich jen krvavá kaluž mezi nohama oběti.

„Výborně!“

„Pořád tam nechcete jít?“

Inspektorka vzala do ruky sošku, kterou nechal vrah na místě činu, plačící dítě, typickou rekvizitu spojovanou s oslavami mexického svátku Den mrtvých.

„Ne, jemu na pohřeb rozhodně nepůjdu!“

Clayová měla dojem, že v jejím hlase zaznívá potlačovaný pláč. Prohlížela si dětskou tvář sošky, černé kudrnaté vlasy, košilku, která děcku sahala k holým kolínkům, a cedulku uvázanou na krku. Stálo na ní jedno slovo: „Samantha“.

„Kdybyste si to rozmyslela, Sammy, pošlu seržanta Karla Stonea, aby vás doprovodil a podpořil.“

„Mhm.“

Poznala, že její odpor slábne. Mávla na Stonea. „Chcete si s Karlem promluvit?“

Tentokrát Samantha nezaváhala: „Ano.“

Stone byl šedovlasý čtyřicátník, záda se mu už před časem začala kulatit. Eva si vybavila přezdívku, kterou mu dala, když ho viděla poprvé, ale nikdy ji nevyslovila: lidský sup.

„Karle, to je Samantha Wilsonová.“ Inspektorka zakryla sluchátko dlaní. „Pořád se vzpouzí, že nechce otci na pohřeb.“

„A co s tím mám dělat?“

„Chci, aby tam šla. Třeba se mezi ní a matkou odehraje něco zásadního, až se setkají.“

„Dobře, postarám se o to, Evo.“

Podala mu sluchátko.

„Ahoj, Sammy, jak se vám daří?“

Fotografie na stole byly jako živá připomínka noci, kdy zavraždili Davida Wilsona. Clayová došla k oknu, vytáhla iPhone a otevřela aplikaci diktafonu. „Nová nahrávka, patnáctého října dva tisíce devatenáct.“

Ohlédla se ke stolu, kde Stone pozorně poslouchal Samanthu Wilsonovou, a vybavila si, jak začala pevná linka zvonit, jakmile po návratu z místa činu vešla do vyšetřovací místnosti. A jak jen co natáhla ruku ke sluchátku, telefon utichl.

Když začal téměř vzápětí zvonit znovu, zapnula diktafon, teprve pak zvedla sluchátko.

Teď si dala přehrát „Novou nahrávku, 15. října 2019“ a poslouchala svůj vlastní hlas.

„Tady vrchní inspektorka Eva Clayová.“

Na displeji pevné linky stálo „utajený volající“.

„Ahoj, Evo…“ Podle zvuku se usmíval, jako by měl radost, že s ní mluví.

„Kdo je to?“

„Kdo jsem?“ opáčil a téměř se zasmál. „Vím, co jsi zač ty, Evo. Jsem rád, že tě znám.“

„Já vám povím, kdo jsem. Jsem k smrti unavená a nemám čas na hry nebo luštění nesmyslných hádanek. Musím řešit spoustu důležitějších věcí. Takže mi buď řekněte, kdo jste, nebo budu muset zavěsit.“

Po krátkém tichu prohlásil: „Nechci tě naštvat nebo mrhat tvým časem, Evo. Pošlu ti přes prostředníka fotku. Měla by ti pomoct s tím, co se ti právě honí hlavou. Chceš?“

„Ano, chci. Ale kdo jste?“

„Povím ti, kdo jsem. Můžu? Jsem Vindici.“ Jeho hlas připomínal melodický přednes dětské říkanky. Eva cítila, jak se v ní probouzí nějaká zapomenutá vzpomínka z dětství.

„Zabil jste Davida Wilsona?“

„Najdi mě a přijď si pro mě…“

„Zabil jste Davida Wilsona?“

„… a všechno to přestane.“

„Zabil jste Davida Wilsona?“

„Nebo si mám najít já tebe?“

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Část první

Den první

1