Charlie Gallagher

ZABIJE TĚ

Kalibr

Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, firmy, organizace, místa i události jsou buď dílem autorovy fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, událostmi nebo místy, je čistě náhodná.

Přeložila Irena Steinerová

HE IS WATCHING YOU

Copyright © Charlie Gallagher 2018

Translation © Irena Steinerová, 2020

ISBN 978-80-242-6844-6

Poznámka autora

Celou knihou se prolíná téma domácího násilí. Některé scény popisují brutální, neomluvitelné a šokující činy a mohou na čtenáře působit trýznivě nebo traumaticky.

Vycházejí však z jednoznačných faktů. Dvě ze tří vražd ve Spojeném království má na svědomí partner oběti. Většině obětí domácího násilí trvá celá léta, než vyhledají pomoc, pokud se k tomu vůbec odhodlají.

Tato kniha obsahuje jedno poselství: jestli vám události na jejích stránkách byť jen zčásti připomenou vás samé či vaši situaci, pak mějte na paměti, že to nemusíte snášet, že tak nemusíte žít. Zasloužíte si něco mnohem lepšího.

Nenechávejte si to pro sebe. Oznamte to na policii, svěřte se známým nebo se spojte s některou z neziskových organizací zabývajících se domácím násilím, kterou lze snadno najít na internetu.

Zachraňte se.

Hlavní inspirací mé tvorby je každodenní praxe policejního detektiva v přímém výkonu služby, ačkoli příběhy v mých knihách jsou zcela fiktivní. Vím, že hrdinové mých románů nejsou vždy vylíčeni pozitivně; jsou to jen lidé a dělají chyby. Občas tomu tak bývá i ve skutečném životě, ale převážná většina policistů je čestná a podává dobré výkony v náročných podmínkách. Dennodenně se přesvědčuji o tom, že muži a ženy v uniformě patří k výkvětu naší společnosti, a jsem hrdý, že mohu být součástí jednoho z nejlepších policejních sborů na světě.

Charlie Gallagher

[1]

Pondělí poledne

Christine Langová vyšla z domu s malým synem pevně sevřeným v náručí. Její manžel Scott za ní vyběhl a nepřestával řvát, ačkoli se už ocitli mimo soukromí domova.

„Proč si o tom nemůžeme promluvit?“ hulákal. „Vždycky, když to začneme probírat, sebereš se a utečeš! Přesně jako teď!“

Christine trhnutím otevřela zadní dveře vozu. Bouchly ji do ramene, zatímco strkala dítě do autosedačky. Ethan se vrtěl a mračil se na své nové okolí. V autě býval obvykle hodný a v uplynulých šesti měsících ho uklidňovali projížďkou vozem častěji, než by dokázala spočítat. Dnes však spíš potřeboval uklidnit manžel a ona měla zpoždění.

„Poslyš, Scotte, já už jsem ve skluzu. Hodím Ethana na odpoledne k mámě, abys mohl trochu pohnout s prací. Musím jet. Já před ničím neutíkám.“

„Jenže se chováš, jako bych po tobě chtěl bůhvíco! Já jenom potřebuju čas na práci. Už od božího rána tady lítám a dělám za tebe domácí práce a teď prostě potřebuju pracovat!“

„Ano, Scotte. To já taky. Navíc přijedu pozdě. Kdybys mi s předstihem oznámil, co máš za plány, mohla jsem si to nějak zařídit. Takhle akorát naruším celej den mámě i sobě. Hlavně že ty budeš mít svůj klid.“ Zabouchla dveře a obešla vůz na stranu řidiče.

„Tak dobře! Já si teda Ethana na odpoledne nechám, abych náhodou nerozčílil tvou milovanou matinku!“ Scott prudce otevřel zadní dveře auta a strčil hlavu dovnitř. Christine zůstala stát u vozu, povzdechla si a zkřížila ruce na prsou. Byla tak unavená. Poslední dobou se v jednom kuse hádali. Vždycky to nakonec dopadlo stejně.

Oba byli unavení. Během celého jejího těhotenství jim všichni vykládali, jak obrovské je to požehnání, jak to celou jejich malou rodinku stmelí. Požehnání to skutečně bylo, Christine milovala Ethana víc než cokoli jiného na světě, ale že by je stmelil? Momentálně měla pocit, že se jí rodina rozpadá přímo pod rukama. Dívala se, jak se Scott sklání nad Ethanem a něco na něj žvatlá. Manžel neuměl dobře skrývat napětí a Christine viděla, jak pomalu začíná brunátnět. Byl vysoký a musel se hodně shrbit, aby se dostal dozadu do auta. Přezka u autosedačky byla záludná; člověk musel znát ten správný grif. Scottovi to nikdy nešlo, už od první chvíle, co ji koupili. Christine sledovala, jak Ethan vymrštil pěstičku a praštil ho přímo do zubů. Potlačila smích. Napětí z ní pomalu vyprchávalo. K čemu se stresovat? Stejně to k ničemu nevedlo.

Scott zápolil s přezkou. Začínal zuřit. „Krám blbej! Krám jeden BLBEJ!“

Ethan vydal zvuk, který neklamně předznamenával pláč.

„Když mu budeš řvát přímo do obličeje, nijak tomu nepomůžeš, Scotte. Jestli chceš ten pás rozepnout, musíš být v klidu. Nestačí za něj rvát. Musíš mačkat to červený tlačítko.“

„Já…“ Zarazil se. Viděla, jak se zhluboka nadechuje. Vysoukal se z auta a narovnal se, aby na ni nad střechou viděl. „Já ale mačkám červený tlačítko.“

Christine si promnula oči a povzdechla si. „Prosím tě, Scotte, co to tady předvádíme? Řveme po sobě venku před barákem. Nebuďme takoví. Já se na tebe nezlobím – vím, že máš teď spoustu práce. Měli jsme si předem naplánovat, jak bude tenhle týden vypadat. Teď, když jsem zase nastoupila do práce, to bude trochu náročnější, ale my to zvládneme. Odvezu Ethana k mámě. Stejně už s tím počítá a nijak jí to nevadí. Máš čtyři hodiny. Využij je na maximum!“ Pokusila se o úsměv.

Scott měl celé tělo napjaté; vypadal, jako by se připravoval na hádku, jako by ji očekával. Uvolnil se. Ramena mu poklesla. Věnoval jí úsměv, i když jen chabý a unavený. Předešlou noc se vyspali ještě hůř než obvykle. Malému Ethanovi rostly zoubky. Věděli, že ho to bolí, a litovali ho, ale pro ně to bylo stejné peklo. Naposledy se pořádně vyspali někdy před dvěma týdny. Bylo jasné, že se to musí někde projevit: prostě jim ruply nervy.

„Stejně ho nemůžu dostat z tý zatracený autosedačky!“ Scott se zubil od ucha k uchu.

„Takže zvítězila hmota nad duchem!“ Uchechtla se.

Scott zaklapl zadní dveře. „No tak jo. Jeď. Mně už zbývají jenom tři hodiny a padesát devět minut.“ Obešel vůz a lehce ji políbil na rty. Když se šoural zpátky k domu, přímo z něj sálala úleva. Na nohou měl staré odrbané pantofle, na sobě bermudy a vytahanou mikinu s kapucí. Jestli má trochu rozumu, nejdřív si zdřímne, pomyslela si Christine. Krucinál, ten určitě prochrápe celé čtyři hodiny. Když odbočovala z příjezdové cesty, pocítila bodnutí závisti.

Christine pracovala na odpolední směny v pečovatelském ústavu – poslední dobou výhradně na odpolední. Dospěli k názoru, že tímhle způsobem to nejlépe skloubí s hlídáním dítěte. Scott byl architekt na volné noze. Pracoval z domu. Nebyl samostatně výdělečně činný dlouho. Kdyby býval věděl, co obnáší péče o mimino, asi by radši zůstal u své staré firmy, kde dostával pravidelný plat a měl pravidelnou pracovní dobu.

Christine pohlédla do zrcátka natočeného tak, aby viděla na Ethana na zadním sedadle. Nebrečel. Jízda autem ho ukolébala. Brzy usne.

Zabočila doprava a najela na jednu z výpadovek z pobřežního města Langthorne. Zařadila se do proudu vozů a zvolila pruh mířící k dálnici. Matka bydlela v Doveru a Christine pracovala na jeho okraji. Byla to patnáctiminutová zajížďka a jí začínala pracovní doba za deset. Už jí to ale bylo jedno.

Najela na dálnici a zrak se jí na okamžik rozostřil, když mohutně zívla. Slyšela, jak se Ethan bublavě směje. Netušila, co mu může připadat směšné, když leží na zádech a zírá do stropu. Očima s těžkými víčky znovu mrkla do zrcátka a bezděky se usmála; znělo to neodolatelně. Blížila se k tunelům Roundhill. Dálnice v tomto úseku stála na pilířích a vznášela se vysoko nad přírodní rezervací North Downs. Christine viděla, jak se hluboko pod nimi na divoce rostoucích loukách pasou stáda dlouhosrstého skotu. Před ní se tyčil kopec porostlý trávou, který tvarem připomínal obří kupoli. Skrz něj byly nahrubo proražené tunely. Pneumatiky jí poskočily na kovovém roštu, když vjížděla do tmy. Okamžitě uviděla dlouhou šňůru brzdových světel před sebou. Šlápla na brzdu. Vůz zpomalil. Tunely nebyly dlouhé, možná tak dvě stě metrů. Nebyly dokonale přímé, denní světlo zarámované oválným výjezdem viděla posunuté mírně doprava. Po stropě a zakřivených stěnách se táhly pásy oranžových zářivek. Christine musela úplně zastavit. Silnice byla v tomto místě rozdělená na dva pruhy a oba stály. Pohlédla do bočního zrcátka; mezitím se za ní vytvořila kolona, kam až dohlédla. Byla asi v půli tunelu. Povzdechla si a vytáhla telefon, aby zkontrolovala dopravní situaci.

„A kruci!“ Mobil měla vybitý. Vzpomněla si, že ho ve dvě ráno vytáhla z nabíječky, aby z něj Ethanovi pustila nějaké uklidňující melodie. Občas to zabíralo. Včera v noci ne. Musela pak zapomenout dát telefon zase nabíjet. Pohlédla dopředu. Stále jen řada brzdových světel. Její pozornost upoutal jakýsi pohyb. Středem mezi dvěma jízdními pruhy kráčela postava. Podle chůze to odhadovala na muže, třebaže dotyčný trochu kulhal. Měl na sobě tmavou mikinu s nasazenou kapucí. Hlavu držel strnule, jako by veškerou pozornost upíral přímo před sebe. Kráčel po dělicí čáře. Proč se někdo vrací pěšky po silnici? Přicházel odněkud zepředu, a musel tedy vidět, co způsobilo tu zácpu. Christine stáhla okénko. Zeptá se ho, co se tam děje. Blížil se. Asi deset aut před ní trochu zpomalil, a když procházel kolem červeného vozu, otočil k němu hlavu. Zastavil se u kufru a sklonil se. Klekl si na koleno a zdálo se, že šmátrá pod zavazadlovým prostorem. Pak se zvedl a šel dál, kráčel o poznání rychleji, takže jeho kulhání bylo nápadnější. Brzy se ocitl v její úrovni. Okénko měla stále otevřené – muž musel projít těsně vedle ní.

„Prosím vás?“ oslovila ho.

Obličej měl mírně odvrácený. Rozeznávala jen nos a rty vykukující zpod kapuce. Nebral ji na vědomí. Nevšímavě prošel kolem.

Vyklonila se. Uvažovala, zda za ním nemá zavolat, ale očividně nebyl ve sdílné náladě. Pokrčila rameny. Sledovala jeho postup v zrcátku. Pohnul hlavou; otočil jí doprava, jako by se díval skrz její zadní okno. Pak se zastavil u kufru jejího auta. Otočil se bokem a najednou zmizel. Pomyslela si, že možná prošel za jejím vozem na druhou stranu. Obrátila se, aby viděla zadním oknem, a znovu zaznamenala pohyb. Muž se najednou objevil, jako by vstal z dřepu za jejím kufrem. Vrátil se doprostřed silnice, rukou si podepíral bok a kulhal ještě výrazněji. Znovu pohlédla do bočního zrcátka, kde mohla pozorovat, jak spěšně odchází. Náhle se dal do nemotorného běhu. Její pozornost upoutalo burácení hromu, které přicházelo odněkud zepředu. Bylo tak blízko, až cítila chvění silnice pod sebou. Viděla, jak se před ní otvírají dveře aut. Někteří lidé zůstali stát u vozů, opření o dveře. Jiní je zaklapli a ustoupili dál od aut. Všichni hleděli dopředu, k oválnému světlu na konci tunelu.

Christine sklopila oči ke středové konzoli. Někdy tam mívala nabíjecí kabel k telefonu. Teď ale nebyl čas ho hledat, protože její pozornost upoutalo další ohlušující zadunění, stejné jako to první, ale blíž. Tentokrát už ale věděla, že nejde o hromobití.

Exploze se s mohutným rachotem prohnala tunelem. Vůz se zhoupl na tlumičích a všude kolem ní padaly a odrážely se jakési úlomky. Skrz otevřené okno k ní doléhal zvuk tříštícího se skla, dopadajícího na zem. Instinktivně se přikrčila, ušima jí projela prudká bolest a zvuk, předtím ohlušující, se náhle ztlumil, jako by ho zdusila hromada polštářů. Když se jí náhle rozletělo čelní sklo, odehrálo se to téměř nehlučně. Červený vůz o deset míst před ní pohltily plameny, hustý černý kouř se vyvalil vzhůru, odrazil se od betonové klenby a šířil se do stran. Hnal se k ní jako nezadržitelná vlna. Vozidla, která předtím stála kolem, se náhle trochu odsunula a pootočila, jako by je to červené odstrčilo, aby si udělalo místo. Christine viděla, jak se otvírají další dveře. Z auta před ní vypadl na kolena muž. Držel se za obličej, vyškrábal se na nohy a začal klopýtavě couvat směrem k ní, načež ho zahalil oblak prachu. Christine se náhle vyjasnilo v hlavě. Došlo ke dvěma explozím: jedna mnohem dál vpředu a druhá docela blízko – červený vůz, u něhož si ten chlap klekl. Vytřeštila oči. Otočila se na sedadle. Ethan měl zvednuté ruce a pěstičky sevřené, jako by brečel. Ten chlap si klekl i u jejího auta!

Musí ven.

Odpoutala se a strčila do dveří. Prach a kouř se už draly dovnitř oknem, ale teď ji obklopily jako tlustá šedá deka. Najednou nemohla dýchat. Zhluboka nasála vzduch a pokusila se zadržet dech, ale plíce jí zaplnil černý smrdutý dým a okamžitě se rozkašlala. Vrhla se k zadním dveřím, škubnutím je otevřela a naklonila se dovnitř. Vůz se rychle plnil kouřem a Ethan měl tvářičku zkrabacenou pláčem, Christine ho ale sotva slyšela. Konejšila ho, že všechno bude v pořádku. Vlastní hlas jí zněl nepřirozeně hlasitě. Rukama šmátrala po červeném tlačítku na bezpečnostním pásu autosedačky. Znala ten grif; muselo se to rozepínat jednou rukou a v klidu. Prsty se jí klepaly tak silně, že dokázala knoflík sotva nahmatat. Na chvilku přestala, snažila se uklidnit a volnou rukou přitom hladila Ethana po tvářičce. Musí pryč z auta. Hned.

Zklidnila prsty a cítila, jak se tlačítko poddává. Popruhy se rozepínaly do stran. Zaškubala za ně; jeden povolil, druhý ne. Věděla, že za něj nesmí tahat šikmo, ale rovně. Soustředila se. Už dál nedokázala zadržovat dech. Zakašlala a v hlavě jí zadunělo. Ethan pořád brečel. Vtom se pás konečně uvolnil a ona pod dítě vsunula ruku, vytáhla ho ze sedačky a přitiskla k sobě. Cítila, jak ji dveře auta praštily do zad. Kolem jejího vozu utíkali lidé, prchali od hořícího auta. Rozběhla se stejným směrem jako oni, s kýmsi se však srazila a náraz do boku ji odhodil na zem. Stačila ještě natáhnout volnou ruku, tu, kterou si netiskla Ethana k hrudi, a zmírnit pád, takže dítě se nedotklo země. Podívala se pod autem na druhou stranu. Bylo tam méně lidí, takže by se mohla snáz prodrat ven z tunelu. Její pohled upoutal balíček o velikosti cihly u zadní pneumatiky. Kdosi na něj nakreslil smajlík. Pod ním bylo napsáno: Bum! Christine na okamžik ztuhla a pak se rychle vyškrábala na nohy. Musí pryč!

Se skloněnou hlavou vyrazila směrem k vjezdu do tunelu. Potřebovala vzduch, ten byl však zhoustlý kouřem. Dýchání bolelo. Ozvalo se další zaburácení, měla pocit, že těsně za jejími zády. Utíkala dál a náhle pocítila náraz mezi lopatky – tak tvrdý, až jí málem vyrazil dech, a ona hlasitě vyhekla. V pravé paži ji štípalo a bála se, že se jí podlomí kolena. Hlavu zvednout nemohla, ale napínala zrak a snažila se nespouštět z očí světlo na konci tunelu, kudy unikal kouř ven. Už to nebylo daleko. Zaměřila se na něj a plahočila se dál. Věděla, že zpomaluje; nohy jí těžkly, jako by se brodila vodou.

Konečně dorazila na začátek tunelu a náhle ji zaplavilo prudké světlo. Kolem sebe teď měla spoustu lidí: někteří byli zlomení v pase, dusili se a prskali, jiní leželi nehybně naznak na zemi. Kdosi vystoupil ze světla směrem k ní. Natáhl se pro Ethana. Dovolila mu, ať ho od ní vezme. Cítila, jak z ní uniká síla, a chtěla, aby byl syn v bezpečí. Skrz zalehlé uši k ní pronikl hlas.

„Panebože!“ řekl. „Jste v pořádku?“

Pak to jasné světlo zmizelo.

[2]

Šéfinspektor Julian Lowe žuchl do židle. Ve vysílačce to bzučelo, policisté si navzájem skákali do řeči. Mobilní telefon raději ignoroval: byla oznámena mimořádná událost, a oni zatím přesně nevěděli, o co jde. Mohlo to být cokoli od požáru vozidla po teroristický útok. Přicházela řada hlášení, která si vzájemně protiřečila. Šéfinspektor se potřeboval utrhnout z kanceláře a vyrazit do terénu – jedině tak mohl zjistit, co se stalo. Ozvalo se zaklepání na dveře, což ignorovat nemohl.

„Vstupte!“

Vešla Jane Longová, uniformovaná inspektorka, která měla na starost zásahové jednotky pro policejní útvar. Byla to vysoká hubená žena, jež se nemotorně klátila jako třtina ve větru. Tváře měla zrudlé. Byla pověstná tím, že ji rozhodí každá maličkost. Teď o žádnou maličkost nešlo.

„Juliane! Co se to děje?“ Nervózně se usadila na krajíček židle naproti němu. „Lítám tady jako hadr na holi!“

„Nejste sama. Všichni jsou buď na místě činu, nebo tam právě jedou. Už jsem to rozhlásil. Označil jsem to za mimořádnou událost, abychom dostali veškeré potřebné prostředky a zdroje, včetně protiteroristické jednotky.“

„Bude do toho zapojený protiteroristický útvar?“ Naklonila se dopředu. Při té představě viditelně pookřála. Znamenalo by to, že rozhodovat bude někdo jiný. Protiteroristická jednotka byla financovaná samostatně, nezávisle na místních policejních složkách, a měla vlastní vedení, které by je v takovéhle situaci nepochybně oba převálcovalo.

„Vypadá to tak. Asi to bude nutné. Jsou na cestě sem.“

„Potvrzené ale nic není,“ hlesla Jane trochu malomyslně. „Na první pohled jde jenom o výbuch v tunelu.“

„Myslím, že v tom bude něco víc. Jedna z obětí má za to, že těsně před výbuchem viděla nějakého člověka, jak něco strká pod auto.“

„Zapojila jsem do toho případu každého, kdo nosí uniformu… zajištění místa činu… objíždění špitálů… výpovědi svědků – na co si jen vzpomenete.“

„V tom případě už nic víc udělat nemůžete. Vykonala jste všechno, co máte v popisu práce, a teď ať přiloží ruku k dílu ti, co na to mají příslušné prostředky.“

„Máte pravdu.“ Vstala. Působila teď trochu optimističtějším dojmem. „Předpokládám, že vaši lidi na tom dělají taky?“ Zatímco Jane řídila hlídkovou službu, Julian měl na starost vyšetřovací tým.

„Uvolnili jsme každého, kdo byl k dispozici.“

Jane zamířila ke dveřím. Zdálo se, že už si v duchu odškrtala všechny důvody, kvůli kterým sem přišla. „Vlastně mám ještě jednoho člověka, co je nasazený jinde… Vince Arnolda. Dělal na něčem s jedním z vašich kriminalistických týmů. Mohla bych ho povolat zpátky.“

Julian se nad tím na vteřinu zamyslel. „Vím o tom. Pracují na zvláštní operaci. Myslím, že to máme pod kontrolou. Spíš budeme muset začít lidi stahovat zpátky než jich cpát ještě víc na tenhle případ. Však víte, jak to chodí… Objeví se tu z protiteroristického a hned tady všechny zaúkolujou. Radši bychom si měli šetřit to, co máme. Nechal bych teď všemu volný průběh.“

Jane přikývla. „Dobře, to zní rozumně. Udělám, co říkáte.“ Vyšla z kanceláře.

„To si piš, že uděláš,“ utrousil k zavřeným dveřím. Sklopil zrak k telefonu. Po celou dobu prakticky nepřestal zvonit. Povzdechl si. Bude muset zase začít komunikovat.

◘◘◘

Zvonek nad dveřmi jeho obchodu poslední dobou připomínal spíš prasklý gong. Kdysi vesele cinkal a oznamoval, že z ulice právě vchází dovnitř nová příležitost. Barry vždycky křepce vyskočil, aby ji přivítal, s pravicí napřaženou k pozdravu nebo s pažemi roztaženými v širokém gestu zahrnujícím zboží v krámě, a prakticky zazpíval: Jak vám mohu pomoci?

Dnes byl poněkud objemnější a vstát mu dělalo potíže. Obvod pasu mu narůstal přímo úměrně s tím, jak klesalo jeho nadšení a ambice. Na začátku všechno vypadalo tak slibně. Přímořské městečko Langthorne mu připadalo jako ideální sídlo prosperujícího obchodu: zboží z druhé ruky, starožitnosti, sběratelské předměty. Do města proudily peníze, pracovní síly z Londýna. Lidé se měnili a on se domníval, že to dokáže taky.

Uplynuly už tři roky od chvíle, co poprvé otevřel dveře svého krámku, nebyl však zdaleka jediný, kdo považoval městečko za perspektivní. Přistěhovalci z Londýna sem nepřesunuli jen své bydlení, ale i firmy a obchody. Barry nemohl konkurovat jejich atraktivním výkladním skříním, velkoměstské reputaci a blazeovanému přístupu k úrokovým sazbám, které ho škrtily víc a víc a užíraly mu marži, až ji téměř celou spolkly. Měl by ten zvonek spravit, ale to ho teď trápilo nejméně.

Oprášil si z klína drobky a zabalil nedojedenou obloženou bagetu s masovými kuličkami a extra dávkou sýra z rychlého občerstvení. Vzal čokoládové sušenky a schoval je mimo dohled i dosah. Druh klientely, jaký v poslední době jeho obchod přitahoval, by se nerozpakoval si nabídnout. S námahou se zvedl, musel se přitom zapírat rukama i nohama. Ani ho však nenapadlo podávat ruku postavě, která k němu kráčela; stačil mu jediný pohled a málem se zase rovnou svalil do židle.

„Zdravím, kámo, jak se vede?“ Byla to štíhlá žena s dlouhými neupravenými vlasy a ofinou přilípnutou k čelu štědrou vrstvou pomády. Měla oblečené šedé pytlovité tepláky na půl žerdi, odhalující horní okraj zažloutlých kalhotek. Nahoře bílý nátělník a přes něj rozepnutou mikinu s kapucí. Rukavice bez prstů jí umožňovaly hlasitě bubnovat špinavými nehty o pult. Popotáhla nosem. Nasadila si kapuci a pevně ji přitiskla k hlavě tím, že si vrazila špinavé ruce do kapes. Očima těkala po prodejně, k policím za Barryho zády, k věcem naskládaným dole na podlaze. Nakonec projela pohledem kouty. Na okamžik spočinula zrakem na bezpečnostní kameře. Byla to atrapa. Možná jí to došlo, ale nedala na sobě nic znát.

„Přejete si?“ Barry očesal zdvořilostní frázi na absolutní minimum. Lidi ve městě se měnili, ale jeho bazar byl vůči tomu imunní. Tuhle ženskou tady ještě neviděl, zato už viděl tisíc podobných. Zatímco ty snobské krámky dostávaly zaplaceno v opravdových penězích a lákaly zazobané sběratele, jemu nezbývalo než prodávat mobily z druhé ruky na dluh ztroskotancům z řad městské spodiny.

„Jo, hledám nějaký metály, víte? Takový ty medaile, na stužkách.“ Znovu popotáhla nosem. Přešlápla z jedné nohy na druhou. Očima těkala po předmětech za ním.

„Já žádný metály nemám,“ odpověděl.

„Žádný?“

„Žádný.“

„Slyšela jsem, že prej jo.“

Barry si otřel rukou rty. Na hruď se mu sesypaly další drobky. „Netuším, co jste kde slyšela. Já žádný medaile nemám.“

„Prej vám sem přinesli i další věci. Možná i zlatý mince.“

Barry si posměšně odfrkl. „Co si myslíte, že tohle je, pirátskej koráb? Mám tady mobily, herní konzole, použitý hry, navigace. Najdou se tu taky nějaký hodinky a šperky, ale na to, abyste si je mohla prohlídnout, si nejdřív musíte sjednat schůzku a prokázat, že máte prachy. Zlatý mince nemám.“

„Krugerrand,“ trvala na svém.

„Výborně, ano. Krugerrand je zlatá mince. Pravděpodobně ta nejznámější. Každej, kdo má v telefonu Google, si to sem může přihasit a vykládat mi o Krugerrandu. To ale neznamená, že nějakej mám. Kéž bych měl!“

Žena si olízla rty. Obrátila se ke dveřím. Barry k nim pohlédl také. Doposud věnoval pozornost jen jí. Teď si všiml, že kdosi stojí venku, zády ke dveřím. Byl to rozhodně muž, v černém kabátě, který se mu napínal přes široká ramena. Jakýsi mladík se ho pokusil obejít a vstoupit dovnitř, ale hromotluk mu zastoupil cestu. Mladíkovi stačil jediný pohled, aby bez odmlouvání zařadil zpátečku.

„Pokud jste mě sem přišli oloupit, račte si posloužit. Záznam z bezpečnostní kamery se ukládá rovnou na cloud. Nemůžete ho vymazat. Stejně to pro vás bude jen zbytečná ztráta času. Hotovost nemám a nic cennýho tu taky nenajdete. Rozhodně ne žádný zlatý mince. Navrhuju, abyste se i s kámošem radši sebrali a vypadli.“ Barry sklopil oči k baseballové pálce, kterou měl opřenou o pult u nohou. Na začátku, když krámek otvíral, by ho ani ve snu nenapadlo, že by někdy mohl potřebovat zbraň. Od té doby, co se musel uchýlit k obchodování s použitou elektronikou od pochybných dodavatelů, však dospěl k názoru, že by se mu přece jen mohlo něco hodit.

Zvedl zrak z podlahy a setkal se s ženiným pohledem. Usmála se. Byl to vědoucí úsměv, jako by mu četla myšlenky, jako by věděla, že nenápadně pohlédl k místu, kde má schovanou zbraň.

Konec ukázky

Table of Contents

[1]

[2]