Adriana Šinka

Saturácia I

VEKTOR EU, s. r. o.

Adriana Šinka

Saturácia I

Vydalo vydavateľstvo: LABEL ONE, s.r.o.

Obchodný partner: VEKTOR EU, s.r.o.

Prvé vydanie.

Copyright © Adriana Šinka 2014

Fotky © Petra Lajdová

Editorka © PhDr. Erika Mináriková

Sadzba a obálka © Alysum cs, s.r.o.

Všetky práva vyhradené.

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Venovanie

Môjmu synovi Julianovi

Špeciálne poďakovanie

Atimu

O knihe

Provokujúci, provokatívny, erotický, zmyselný, sexuálny...

Všetky prívlastky vystihujú tento román zo súčasnosti. Štyria protagonisti. Dvaja muži, dve ženy. Štyri poprepletané osudy. Zaľúbenci, manželia, milenci, nepriatelia. Obrovská túžba. Osudová príťažlivosť. Vrchovato naplnená láska. Odcudzenie. Nenávisť až za hrob. Náruživosť, nenásytnosť, závislosť. Zrada. Napätie.

Saturácia I je vzrušujúci príbeh zo súčasnosti zobrazujúci nekonečnú púť človeka za láskou, za šťastím, za naplnením. Napísaný moderne, pútavo a okorenený riadnou dávkou zmyselnosti. Až sa vám zatočí hlava a nebudete sa vedieť dočkať pokračovania...

PhDr. Erika Mináriková

1. časť Ilúzia

Sabrína Kvetanská sa zachvela. Zmätene zašepkala: „Opäť som tu. Na starom známom mieste. Sama ako prst.“ Mladá žena zovrela silno päste. Kvôli ochrane. Bol to jej obranný mechanizmus. Necítila sa tu dobre. Deptalo ju viacero faktorov. Prítmie. Mrazivé ticho. Minulosť. A nielen to. Vlastná predstavivosť i fantázia ju rozrušovali. „Je to tu ako v zlom sne!“ zhodnotila s nechtom ukazováka medzi zubami, ktorý si nervózne hrýzla. Prižmúrila oči. Na stenách i na strope sa mihotali hrôzostrašné tiene. Hra starožitnej stolovej lampy, ktorá sa vynímala na dreze, a storočného lipového stromu kývajúceho sa za oknom bola desivá. To je absurdné! pomyslela si s odporom a nesúhlasne zavrtela hlavou. Zažala radšej stropné svietidlo. Strach ju premáhal. Strach ňou lomcoval. Holé konáre sa obtierali o drevené okenice. Škriabali, vyrušovali, dotierali. Cítila sa nepríjemne. Nielen kvôli zime, ale i pre náhly nával spomienok. Čo sa to zo mňa stalo? Z hrdej osoby je zrazu bojazlivý zajac? Opravila sa: Vlastne bojazlivá zajačica? Stačilo! Rozrušená, no odhodlaná sa nachádzala vo svojom bývalom dome. Stála v starej honosnej vile, ktorú spolu s Mathiasom označili za nebeský raj. Povzdychla si: „Áno, mal to byť dokonalý raj pre mňa a pre moju na prvý pohľad idylickú rodinku...“ Obzerala sa okolo seba. Po štyroch mesiacoch sa sem vraciam. Nedobrovoľne... Ale som tu. Potláčala v sebe rôznorodé emócie. V zadnom vrecku tesných džínsov jej už asi dve minúty vibroval v pravidelných intervaloch mobil. Nemienil prestať. Stále dobiedzal. To ju provokovalo. Aj ju to vyprovokovalo. Nazlostene zašomrala: „Teraz mi všetci dajte pokoj!“ Náhle zostalo ticho. Zdalo sa, že rázne želanie zabralo. No nie nadlho. Po chvíľke začal opäť pokúšať. „No dobre teda!“ Zmätene siahla po telefóne. Kto ma to stále otravuje? To ani dnešný večer nebudem mať pokoj? Pozrela sa s nevôľou na volajúceho. Bol to jej milenec. Zahryzla si do pery. Vlny výčitiek dotieravo dobiedzali. Napádali ju. Obmývali. Akoby bola brehom pri prílive. Nesúhlasne pokrútila hlavou s úmyslom odohnať tie vlny od seba, ale nepomohlo to. Bola v pomykove. Nemôžem! Teraz to nebudem riešiť. Čo mu mám vlastne povedať? Potrebujem ešte čas. Karhala sa za svoje mlčanie. Kritizovala sa aj zato, že Adriána posledné dni zanedbávala. Priam ho ignorovala. V hlave jej zaznela kontrolka. Možno ho nakoniec stratím. Ako šmahnutím ruky. Áno, môžem oňho prísť kvôli svojej hlúposti a zbabelosti. Zašepkala, ako by bol pri nej: „Vydrž, Adrián. Vydrž, miláčik! Zajtra som pri tebe. S tebou... Ty vo mne a ja v tebe.“ Vibrovanie konečne prestalo. Po pár sekundách naskočila esemeska. „Asi sa o mňa bojí. Je taký zlatý!“ Čítala už vopred s obavami, čo mu odpovie. Správa ju však vydesila. Vulgárnosť odkazu ju podráždila. „Bastard!“ zvolala od rozčúlenia. Písmená ju štípali, bodali. „Ty suka! Urobila si zo mňa žobráka. Opilca. Feťáka. Čo ešte som? Že sa nehanbíš takto klamať! Celé okolie len manipuluješ. Toto trpko oľutuješ!!!!!“ Snažila sa nabrať dych. Snažila sa o racionálny postoj. Skonštatovala s odporom i s ľútosťou zároveň, pričom nepokojne naťahovala svoje husté kučery: „Opäť tá stará pesnička...“ Už začínala strácať vieru, či sa tento blázinec aj niekedy skončí. Nič nové pod slnkom. Môj manžel potrebuje drámu. Zloba ho opája a v sebaľútosti si hovie. Trápila sa. Dokonca podľahla až hlúpej sebaľútosti. Nikdy neviem dopredu povedať, čo ten blázon urobí. Ale... Zastavím ho! Raz a navždy! S rozhodnosťou hrdinky z filmu, ktorá práve našla riešenie, si mobil strčila do vrecka. Sústreďovala sa na svoju úlohu. Nebudem sa zbytočne rozptyľovať. V tom momente sa nemienila skontaktovať ani s manželom, ani s milencom. Zvažovala radšej svoje ďalšie kroky. Potrebujem čas. Trochu viac času. Získam späť to svoje nabúrané, pošramotené sebavedomie. A viem veľmi dobre ako...

***

Posledné obdobie kvôli podobným skúsenostiam s manželom začala pochybovať sama o sebe. Váhala, či postupuje správne. Či neriskuje až priveľmi. Išla totiž už dlhšie na vlastnú päsť. Tápala vo svojich obavách aj dnes. V tento neskorý večer. V túto studenú, chladnú noc. „Neviem, či to dokážem! Nemám viac síl s ním bojovať!“ Celkom poblednutá sa chytila za spánky. Krúživými pohybmi si ich pomasírovala. Poddávala sa ľútosti. Nie som schopná plávať proti prúdu... Žalostný výraz tejto krásnej, ale strhanej osoby hovoril za všetko. Bála sa svojich rozhodnutí. Desila sa svojej kolísavej odvahy. Vytiahla mobil. Bolo jej jasné, že by nemala, ale nevedela si pomôcť. Svojmu „drahému manželovi“ odpovedala: „Mathias, nepíš mi! A prosím ťa, vynechaj ma zo svojich temných myšlienok. Už bolo všetkého dosť!“ V tomto okamihu beznádeje a strachu ju trápilo aj sucho v ústach a bodavá bolesť v hrdle. Snažila sa nepríjemné pocity potlačiť. Chytila pohár z ručne brúseného krištáľu naplneného vlažnou vodou. Odpila si a položila ho naspäť na drez v bielej rustikálnej kuchyni. Odkašlala si. Trošku sa to zlepšilo... Už spokojnejšia sa opäť porozhliadala okolo seba. Priestoru dominovalo masívne drevo s ozdobnými detailmi, kameň a porcelán. Drevená vyhrievaná podlaha v kombinácii s kamennou dlažbou vo farbe hliny vytvárali pocit útulnosti. S úškľabkom na tvári, pri ktorom sa jej zvýraznili rozkošné jamky na lícach, si pomyslela: Ani celá táto paráda však nezachránila to, čo sa vlastne zachrániť nedalo. Nepokojne pokrútila hlavou. Stále ma smädí... Tentoraz vyprázdnila celý obsah pohára. Pravou rukou si pretrela jemne krojenú bradu, na ktorú sa dostalo zopár mokrých, chladivých kvapiek. „Mňam. Ako dobre mi to padlo. Viac ako dobre!“ Jej pery sa zaleskli. Plné, svieže. Svojím dokonalým tvarom lákali k bozku. K nejednému bozku. Sabrína ich mierne pootvorila. Pripomínali púčik ruže tesne pred rozkvitnutím. Cítila v sebe pulzujúcu energiu. Nádej. Vieru. Pohoda však trvala len chvíľu. Jej ušné bubienky náhle podráždil nepríjemný hvízdavý zvuk. Kanvica na plynovej varnej doske sa konečne zohriala, pričom až neznesiteľne hlasno svoj stav pripomínala. „Veď už idem!“ zagánila na retronádobu z kvalitnej nehrdzavejúcej ocele s farebným povrchom práškovej farby vydávajúcu ten vysoký piskľavý tón. Načiahla sa za ňou s miernym prehnutím, pričom vystrčila na obdiv svoj okrúhly zadok naprataný do tesných bledomodrých džínsov. Vrátila sa do minulosti. Pri tomto pohybe som ho vábila. Provokovala. A on sa chytil… Bol ľahkou korisťou. Často ma po tom oblom mieste nachádzajúcom sa medzi krížami a stehnami plesol... Veľakrát... Keď som mu ráno robila raňajky. Sedel tu. Na tejto stoličke. Prvý rok v tomto dome. Rozvalený, len v bielych boxerkách. So záujmom sledoval moje pohyby. Mňa, takmer nahú, odetú v bavlnených nohavičkách a bielych vlnených nadkolienkach zrolovaných až k lýtkam. Striehol. Rajcoval sa. V nečakaný moment stlačil moje dva zadné kopčeky prepolené tenkou čiarkou. Majetnícky... Stiahol mi nohavičky. Až ku kolenám. Kľakol si a zobral moje mäkké pozadie do úst. Mapoval ho. Ochutnával jazykom. A zasa po ňom poriadne tľapol pestovanou rukou. Ten úder ma vzrušil. Tá malá bolesť ma pripravovala. Ja som sa naklonila cez tento pult. Vlhká z toho úderu. A potom... Namiesto rannej kávy sme najskôr popíjali jeden druhého. Sabrínu tá predstava rozrušila. V duchu zakvílila: Spoločné dopoludnia ma fascinovali. Dobíjali ma. Ako baterku. Bol to pre mňa ideálny začiatok dňa... až kým... Prešla ňou triaška. S tajomným úsmevom Mony Lízy opatrne zodvihla kanvicu a prevarenou vodou zaliala rozpustné kávové zrnká, ktoré našla v kuchyni. Zakázala si byť sentimentálna. Venovala sa radšej káve. Výrazná zemitá vôňa valiaca sa zo šálky jej ihneď udrela do nosa. Vtom začula pípnutie. Nebolo ťažké uhádnuť, kto to je. Kto iný... Opäť Mathias... Vibrovanie pred pár minútami zrušila. Rozhodla sa správu zatiaľ ignorovať. Ešte počkám. Ešte si to neprečítam. Urastená, stosedemdesiatosem centimetrov vysoká kráska sa usadila na barovú stoličku. O pult vyrobený z prírodného kameňa v odtieni kašmírovej bielej si rukami podoprela bradu. Zamyslela sa nad svojím životom. Nad kariérnym vrcholom i nad osobným pádom. V tom labyrinte zmätku podotkla: „Dnes, v tento pochmúrny večer, sa nič neskončí... aj keď by sa to tak mohlo zdať. Práve naopak. Všetko sa len začína.“ Odmlčala sa. Nebola si však istá, či svojmu chaotickému mysleniu rozumie. Radšej zavrela oči. S vierou, že spolu s tou náhlou tmou príde konečne aj upokojenie v jej hlave. Mýlila sa. Ale aspoň našla jednu zásadnú odpoveď. „Nebudem už fňukať! Teraz je rada na mne. Pokoj v duši pocítim, až keď získam vykúpenie!“

***

Sabrínin zjav fascinoval. Svojím výrazom pripomínala divokú pyšnú mačku. Nesmierne zaujímavou ju robili veľké, mierne šikmé oči, ktoré boli o niečo viac rozostúpené, ako máva väčšina ľudí. Aj táto jemná odchýlka spôsobila, že sa odlišovala. Bola osobitým typom, za ktorým sa ľudia otáčali. Jej výraznú fotogenickosť zabezpečovali okrem očí a súmerných čŕt tváre aj široké lícne kosti a malý gombíkový nos posiaty pehami. Bola priam zosobnením ideálu. Nielen pre mužov. Mnohé ženy sa jej chceli aspoň trošičku podobať. Kde sa pohla, tam pútala pozornosť. Vyvolávala niekedy až neskromný záujem. Vyvolávala rôznorodé emócie. Obdiv. Závisť. Túžbu. Zamilovanosť. Cieľ. Občas aj hnev. Nebola samoľúba. Úspech, ktorý vo svojej profesii dosiahla, jej zavše robil dobre, no zväčša vyhľadávala súkromie. To si vlastne zubami-nechtami strážila. Hlavne v posledných mesiacoch. „Veru... Mám na to viacero osobných dôvodov. Ten hroziaci škandál by ma celkom zničil. Musím zostať v ústraní!“ Priznávala svoj momentálny stav, kým si v kuchyni so záujmom obzerala luster skladajúci sa z množstva malých krištáľov. Svetlo odrážajúce sa od týchto ligotavých sĺz vytváralo zaujímavé svetelné efekty. Prižmúrila jedno oko. Potom druhé. Usmiala sa. Fascinujúce a pritom tak absurdne jednoduché predstavenie. Presne ako ten diamant, ktorý som dostala. Od neho. Vraj z lásky. Nebol to však ani správny šperk a ani správny muž. Spamätala sa. Po chvíľke lesknúceho sa divadla obrátila pozornosť späť na kávu, pričom spustila chudé ruky na stehná. Nadšenie ju postupne opúšťalo. Prsty ju svrbeli. Vedela, že v mobile ju čaká ostrá správa. Pozrela sa na ňu aj napriek obavám. Áno, jej obavy boli opodstatnené. „Ty zmija! Nevyskakuj! Budem si písať, čo chcem a komu chcem. Svoje rady si nechaj pre iných. A chcem aj svoje peniaze. Zajtra! Inak sa už teraz pripravuj na poriadnu hanbu! Vlastne na verejnú smrť!“ Opätovne vnímala jeho poslednú vetu. Nemohla nájsť reč. „Uf! Načo som ja hlúpa reagovala? Vždy naletím na tie jeho opilecké hry, pri ktorých ten nezmar chrlí jednu výčitku za druhou. Stále dokola to isté. Drsné a také ponižujúce.“ Zakázala si podobné chyby. Opretá o stoličku sa chystala napiť. Pritom premýšľala nad tým, čo všetko dnes večer v tomto rozľahlom dome objavila. Neodpustila si poznámku: A čo ešte verím, že aj objavím! Vedela, že preto urobí aj nemožné. Zatiaľ aspoň oceňovala zásoby, ktoré našla v miestnosti. Som skutočne prekvapená, že tu niečo vôbec je. Pri mojom odchode, ktorý som absolvovala pred pár mesiacmi, som vybielila takmer celú kuchyňu. Zobrala som si profi kávovar aj s príslušenstvom, elektro- spotrebiče, skoro všetok jedálenský riad, príbory, potraviny... Zdalo sa jej, akoby to bolo včera. Ani po takom relatívne dlhom čase sa stále nemohla zbaviť pachuti z toho osobitého stresu, ktorý v to konkrétne obdobie zažila. Zvraštila čelo, snažiac sa odohnať bolestivé spomienky. Po mojom plienení zostal v tejto miestnosti jedine nábytok, zopár drobností, tri poháre a jedna špeciálna šálka. Nervózne si trela zápästia. „Odvtedy som tu nebola ani raz. Až teraz. Trhalo by mi to srdce...“ Vyšla s pravdou von. Žiaľ, minulosť nezmením. Ale ten náhly, no nevyhnutný útek urobil v mojom emočnom jadre poriadny zmätok. Nemienila som si to od toho osudného dňa akokoľvek pripomínať. Lepšie povedané som si na to prikázala zabudnúť… Mávla rukou. „Čo tam po tom. Aj takéto zážitky patria k životu.“ Nedalo jej ešte nedoplniť. Kvôli upresneniu: „Teda hlavne k tomu môjmu...“ Zakoktala sa. „... zba-zbabranému životu.“ Dlhé nechty si vryla do dlaní. Bolesť ju v tom momente stimulovala.

***

Opäť sa ozvalo pípnutie. „Nie! Už to nebudem čítať. Nedám sa vyprovokovať!“ zavelila si s odhodlaním v očiach. Privrela ich. Stále sa nechávala unášať tou návykovou vôňou vychádzajúcou z hrnčeka spôsobom, akoby to bol džin z čarovnej lampy chystajúci sa splniť akékoľvek želanie svojho pána. V tomto prípade svojej panej. Osobitý pach kávy v Sabríne zakaždým evokoval pohodlie, rodinu, kúsok sladkého dezertu, srdečný rozhovor a, samozrejme, pôžitok z lahodného a pritom takého bežného nápoja. Hádala. Asi to sem všetko doniesli moji rodičia, keď sa zjednávali s novým nájomcom. Vlastne si myslím na takých deväťdesiatdeväť percent, že za tým stojí moja mama. Je to pohostinná osôbka. Je ako škrečok. Všade musí mať svoje nevyhnutné potreby. Vždy hovorí: Čo ak by náhodou. A otec sa na tom patrične zabáva. Ale nezasahuje. Vie, že jeho manželka na rozdiel od neho zažila na vlastnej koži, aký je to pocit nemať veľa a aký je to pocit strádať. Sabrína odložila naspäť na policu sklenenú dózu s nápisom Viedenské kávové pokušenie BIO. Snažila sa myslieť na všetko okrem jedného. Na všetko okrem Mathiasa. Snažila sa nemyslieť na tú jeho podlú hru. Napomenula sa: „Nie! Vydržím! Nič pozitívne v tých jeho písmenkách aj tak nie je.“ Musela sa rozptýliť. Zvedavo nazrela do skrine, v ktorej objavila ďalšie zásoby. Pohľadom skenovala jahodový džem, kvetový med, čokoládové keksy, zázvorový čaj a aj sušené sójové mlieko... Nadšene zvolala: „To mlieko sa mi skvele hodí! A nielen to! Určite neohrniem svoj maškrtný nos ani nad tým sladkým kakaovým pokušením.“ Položila na stôl sušienky a potom ešte nabrala z vrecka dve malé lyžičky bieleho sójového prášku. Vsypala ich do kávy a poriadne ju pomiešala. Sledovala, ako sa pridaná zmes postupne rozpúšťa. Až dostratena. Opäť sa usadila na vysokej stoličke. Uchopila hrnček medzi prsty, že si uchlipne, no raketovou rýchlosťou ho položila späť. „Au!“ skríkla. Pocítila výraznú bolesť v prstoch i na spodnej pere. Chytila sa za ucho. Okamžite sa jej vynorila v mysli jedna rada z detstva. Hovorieva sa, že po opálení sa bolesť stlmí práve stlačením ušného lalôčika. A naozaj. Zdalo sa jej, že to funguje. Karhala sa: „Čo už vôbec nezapájam mozog? Idem sa napiť horúcej vody? Ten stres zo mňa robí poriadne motovidlo!“ S pôžitkom chrúmala aspoň tmavé keksy v tvare slnka, ktoré lovila z hlbokej škatule. Zasnívala sa. Naše obľúbené. Zvykla som ich večer doniesť do našej veľkej postele. Spolu s jedným pohárom teplého mlieka. Kŕmili sme sa navzájom. On položil sladkosť na moju bradavku, polial ju tým teplým nápojom a potom si na keksíku a na mojom pahorku pochutnával. Cmúľal ho, lízal, jemne obhrýzal. Robil si cestičku. Prsník, rebrá, bruško, lono. Brázdil jazykom po mojom tele... až kým sa nenasýtil. Ja som nezaostávala. Tiež som si našla obľúbené miesto. Medzi jeho vyšportovaným pupkom a jeho vyholeným pokladom. Vtedy sa smial. Mimoriadne ho to šteklilo. A ten neporiadok, ktorý po nás ostával. Zanechávali sme po našich hrách pichľavé omrvinky. Tie ma potom omínali. Na chrbte. Na nohách... Keď sme po maškrtení a po milovaní oddychovali. Sabrína potlačila to provokatívne hladkajúce chvenie niekde v okolí podbruška. Natiahla sa za ďalším slnkom v poradí. Pocítila výčitky. „Takto sa predsa nemôžem zdržovať!“ dohovárala labužníčke, ktorá sa ukrývala v jej žalúdku a ktorá zvykla pravidelne provokovať jej chuťové bunky. Teraz nie je čas na zobkanie sladkostí! Mám tu predsa ešte prácu! Chuť na kávu nepotlačila, no prekonala sa. Konečne sa postavila. Teda skôr odmotala svoje nekonečne dlhé nohy z vysokej stoličky. Usilovala sa skoncentrovať. Mobil zapadnutý vo vrecku ju však nenechával na pokoji. Čo mi asi napísal? Aké sú jeho ďalšie úmysly? Musím to zistiť! Odblokovala ho aj napriek vlastnému zákazu. Prebehla zrakom po písmenkách. „To je veľmi zaujímavé, ako zrazu vyskakuješ. Kurva sa hrá na sväticu? Uvidíme, kto z koho, moja milá.“ Za vetou jej zanechal tri ironické smajlíky. „Ten si ale trúfa!“ Okamžite mu chcela odpovedať, ale nevedela čo. Len premýšľaj, Sabrína! Napíš mu niečo dôvtipné, trefné, niečo, čo ho umlčí. Plánovala nemožné. „Naňho vlastne neplatí absolútne nič…“ Kým zvažovala stratégiu, prechádzala sa nervózne po kuchyni sem a tam. Stres sa v jej útlom tele nebezpečne hromadil. Neľútostné zimomriavky prebiehali ako blesky po gracióznych krivkách. Intenzívna triaška začínajúca sa na štíhlom zátylku postupovala extrémne rýchlo k sošne stavaným pleciam a vyvrcholila až na zvodných bradavkách. Pôsobivo veľkých a ružových, podobajúcich sa na kvety plamienka horského. Konkrétne známej odrody rubens. Pod tlakom emócie poriadne stvrdli...

***

Snažila sa upokojiť. Z kuchyne vošla do priestrannej vstupnej haly. Sumarizovala: Pred pár rokmi som zažívala vrchol svojej kariéry! Bola som topmodelka. Mladá, žiadaná, spoločensky rozmaznávaná... Dvakrát zaradená časopisom People medzi päťdesiat najkrajších ľudí planéty. Bola som obdivovaná masami mužských fanúšikov zahŕňajúcich ma množstvom kadejakých ponúk. Od stoviek listov s vyznaniami až po rôznorodé luxusné, romantické či vtipné darčeky. Zažila som aj okatú priazeň pubertálnych dievčat snívajúcich vo dne v noci o tom, ako sa ocitnúť na mojej atraktívnej pozícii. Okrem spomenutého, aby toho ešte nebolo dosť, som bola v tom čase sexuálne plne uspokojovaná. Žiarila som šťastím. A nielen ním. Opájala ma bláznivá, zaslepená láska bez hraníc... hovorila si stále pôvabná, hoci až priveľmi chudá tridsiatnička, pričom si prehrabávala pred zaprášeným starožitným zrkadlom s mohutným ornamentovým zlatým rámom svoje dlhé, žiarivo ryšavé kučery. Rozhorčenie, ktoré ju stále neopúšťalo, diktovalo jej ďalšie kroky. „Toto len tak nenechám! Toto si vyprosím!“ So zanietením ťukala svojmu manželovi správu. „Ja nie som kurva! Som matka tvojho dieťaťa! A som aj tá, ktorá ťa živí. Na to nezabúdaj!“ Riskovala, ale mohla si to dovoliť. Bola predsa pri cieli. Verila si. Odoslané. Potešila sa svojej ráznosti. Už viac nemienim ustupovať! Mobil držala pevne v ruke. Bola pripravená na jeho bleskovú odozvu. Bude poriadne vytočený. Vráti mi to aj s úrokmi! Napätá a rozrušená pozorovala impozantné oválne zrkadlo, pred ktorým stále postávala. Cítila z neho vzácnu minulosť. Ktovie, kto ho vlastnil predo mnou? Má asi 150 rokov. Kto sa pred ním krášlil? Premáhala ju zvedavosť. Možno nejakí zaľúbenci. A možno novomanželia. Zaláskovaní a mimoriadne vášniví. Presne takí, akí sme boli zo začiatku práve my… Prešla si rukou po malej priehlbinke na krku. Vankúšikmi na prstoch zasa po hrudi. Naskočili jej zimomriavky. Podobný starožitný doplnok mám v spálni. Zablúdila do jedného okamihu. Bola som nahá. Odetá len do svojich svadobných perlových náušníc. Naša prvá noc v tomto dome… Obzerala som sa z každého uhla. Krémovala som si svoje suché zákutia. Chodidlá. Lakte. Stehná... „Smiem?“ Dúfala som, že mi príde na pomoc. Zobral detský olej. A maľoval. Vytváral na mojom chrbte motýľov. Na krížoch, na mojom zadočku zasa kvety. Na lone hviezdy. „Ty si moja hviezda, Sabrína. Na to nikdy nezabudni. Jediná. Žiarivá. Na celý život,“ šepotal a stále maľoval. Posúval svoje šikovné prsty nižšie a ešte nižšie. Pripravoval si ma. Roztiahla som naširoko nohy. Chytila som rám. Silno. Zaprela som sa. A ten masívny kus nábytku to našťastie vydržal... Sabrína si živo spomínala na ten moment. Spomínala na mnohé nevšedné chvíle s ním. So svojou vtedy osudovou láskou. Zostalo jej smutno. „Lesk už odišiel. Zostalo pochmúrno...“ Ohodnotila nielen to ohrdnuté, sivé, zanedbané miesto v predizbe, pred ktorým sa nechala takto uniesť.

***

Už-už chcela odísť. Niečo ju však zastavilo. Všimla si na zrkadle jeden rušivý detail. Priblížila k nemu tvár. Na boku pravej časti rámu zazrela pružnú pavučinku. Zaostrila zrak. Pozrime sa na nezbedníka! Číhala sústredene na zaneprázdneného drobného tvorcu. Postupne rozoznávala trasavku koscovitú vyskytujúcu sa takmer v každej európskej domácnosti. Veľké bruško posadené na tenkých dlhých nohách sa groteskne, ale svižne pohybovalo po svojej nepopierateľne fascinujúcej stavbe. Malá hlava sa strácala. Tipovala: Pavúčik pravdepodobne čaká na svoju korisť... Tú aj hneď poľutovala. Obeť má veru poriadnu smolu. Ak nešťastnou náhodou uviazne v pavučine, skončí obalená vláknom. Zostane bez možnosti pohybu. Prižmúrila oči. „Potvora jedna! Prefíkaná!“ Chrlila ďalšie fakty spôsobom, akoby mala pred sebou zvedavé publikum alebo minimálne svojho neposedného syna s nikdy sa nekončiacimi otázkami. Ak tento živočíšny druh pri hľadaní potravy neuspeje u seba, neštíti sa ísť na výpravu do cudzej siete. Neodradí ho dokonca ani samotný majiteľ. Zákon prírody funguje perfektne. Silnejší vyhráva, slabší je zlikvidovaný. Ukončila svoje pozorovanie. Čakala ešte minútu na to, čo sa udeje. Bola to strata času. Lovec ostane tentoraz hladný... Bez úspechu. Aj to sa stáva... Bola pri ňom tak blízko, až si všimla, ako jej dych mierne rozhojdáva sieť spolu s tým stále nehybným pavúkovcom. Nakoniec sa dočkala aspoň malej akcie. Dlhonohé čudo sa spustilo na jednom zo svojich vlákien až na zem a zmizlo niekde v tmavom tieni izby. Sabrína sa zhlboka nadýchla. Zašepkala: „Už ho viac niet.“ V tej chvíli začula pípnutie signalizujúce novú správu. Doľahla na ňu melanchólia. Lepkavá, hustá, mocná... Obkľučujúca celú jej postavu. Celú jej auru.

***

Pýtala sa samej seba v tom veľkom prázdnom dome: „Kam sa podeli moje zlaté dobré časy? Kde sa ukrylo to moje bezhraničné šťastie? Neviem ho ani za nič nájsť.“ Odpovedala si s úzkosťou rozťahujúcou sa ako lepidlo v okolí jej srdca. Nechápavo krútila hlavou. To teda netuším... Čo však určite viem, je jeden zásadný fakt. Taký, že strany sa ironicky vymenili. Dnes urputne túžim ja. Slávna osobnosť s výrazným kreditom túžiaca úpenlivo po jednom jedinom. Po rodinnom živote, ktorý zažívajú práve tie milióny „obyčajných“ ľudí. Bažím po stereotypnom manželstve s chápajúcim partnerom. Po bežných maličkostiach, príjemných zážitkoch a po vízii spoločnej budúcnosti. Červenovláska premietala svoju doterajšiu cestu kúsok po kúsku, pozorujúc pri tom dumaní vystupujúce, zákerné, aj keď stále drobné vrásky v kútikoch svojich príťažlivých mandľových očí. Prikázala si: „Už sa len toľko neskúmaj! Čas nezastavíš. To jediné je spravodlivé. To jediné sa nedá oklamať!“ Zrkadlu sa radšej otočila chrbtom. Hanbila sa za svoje slabosti. Skôr za slabosť. Osobitú, týkajúcu sa jednej osoby. Týkajúcu sa svojho manžela. Nedokázala viac Mathiasa ani jeho správy ignorovať. Vzdávam sa! Nie som až taká silná, za akú sa pokladám! S obavami zisťovala, čo jej ten surovec zasa odpísal. „Nehraj sa na primadonu!!! Svoj majetok si zarobila naozaj kuriózne. Nechci ma rozosmiať, ty chudera!“ „To je všetko? Na viac sa nezmohol?“ Zostala stáť ako socha. Jej tvári chýbala mimika. „Čo to ten chudák pletie? A dosť! Viac nereagujem!“ Bola rozhodnutá, že svoje predsavzatie tentoraz dodrží. Obhrýzala si nechty. To som teda dopadla! Znázorňujem osiku. Som ako topoľ, ktorého listy aj pri najmenšom vánku vibrujú. Poľutovala samu seba. Náhle zmenila výraz tváre. Črtalo sa v nej odhodlanie. Sabrína! Stačilo! Zastav konečne to slabošské fňukanie! Nie si padavka! Práve naopak. Si silná, nezávislá žena. Chystala sa odpovedať napriek vlastnému zákazu. Vytvorila niekoľko viet. „Môj majetok je vraj pochybný? Potom je však, Mathias, zaujímavé, že z tých mojich peňazí bez problémov žiješ. To sa nehanbíš? A čo má znamenať to tvoje vydieranie? Veď ty ma chceš sprosto okradnúť! Správaš sa ako príživník a parazit.“ Chcela pridať ešte zopár ďalších šťavnatých faktov z ich spoločného turbulentného života, no ruka sa jej náhle zastavila. Nie je táto štylizácia priveľmi ostrá? Priveľmi burcujúca? Veď ho z nej porazí! Túžila mu odpovedať, ale nemala najmenší záujem ešte väčšmi ho vyprovokovať. Nemôžem to odoslať! Nestojím predsa o ďalšiu bolestivú bitku v našej stále pretrvávajúcej partnerskej vojne! Alebo? Ruka ju stále neposlúchala. „Nie! Niečo som si predsa sľúbila!“ Vymazala text a mobil schovala. Zostala zahanbená. A mala byť aj prečo. Nezvykla sa správať takto labilne. Čo je veľa, to je veľa! Každý máme strop a ja som sa toho môjho stropu počas relatívne krátkeho času už niekoľkokrát dotkla. „Som vyčerpaná!“ Povzdychla si. Naozaj sa cítila bez energie. Bez elánu. Slabá a oddaná osudu. Sťažovala sa životu: Mám mimoriadne náročné obdobie. Je to až alarmujúce! Veď to, čo sa mi deje, by položilo každého. Aj slona. Uvedomovala si svoju realitu. Nebezpečnú. Plnú zvratov a zákerných stretov. Realitu ako vystrihnutú z napínavého románu. Lákavého. Bravúrne napísaného. Komerčne takého dobrého, že ho nie je možné ani na chvíľku odložiť, kým sa celý nedočíta. Zamrmlala svojím suchým humorom do ticha: „Verím, že tento príbeh sa bude chváliť dobrým koncom. Je o mne známe, že tragédie neobľubujem.“

***

Z vyplieneného luxusu zostal už len tieň, potvrdila holú pravdu. Bývalá topmodelka sa napriek kolísavej nálade a náhlym prejavom úzkosti nevzdávala. Podpichovala sa. „Zvládnem to! Som už v cieľovej rovinke!...“ Upokojovala samu seba, kým dôkladne prehľadávala prízemie. Musím to nájsť! Musím získať svoje vykúpenie! Sabrínu aj napriek pohybu náhle zasiahla drsná zima šíriaca sa po celom rozľahlom dome, prenikajúca aj do tých najtemnejších zákutí. Neľútostný chlad sa dostal až k jej subtílnym kostiam. Preložila si ruky cez prsia, aby si šetrila vlastné teplo. Pritom prešla do knižnice obloženej tmavým dubovým drevom. Miestnosť charakterizovala patina. Obzerala sa navôkol a spomínala. Keď som tu zvykla pred časom často a tak radostne oddychovať, zakaždým na mňa sršala nezameniteľná atmosféra dýchajúca históriou. Prišlo jej zrazu clivo za sídlom, ktoré sa na niekoľko rokov stalo jej domovom. Tento priestor má veru niečo do seba!... uvažovala, kým zažínala dve malé stolové lampy so zeleným krytom, na ktorom sa vynímali ručne namaľované motýle. Izbou sa nieslo teplé, až tlmené osvetlenie. Otvorila dvere na dvoch masívnych hnedočervených komodách vyrobených z palisandru. Pozorným pohľadom a detailným, puntičkárskym dotykom hľadala ďalej. Náhle znervóznela. Z obľúbenej červenej kabelky City od Balenciaga, ktorú mala pohodenú na tmavom mahagónovom stolíku donesenom z ostrova Bali, vytiahla gumičku a neposlušné pramene neustále štekliace jej tvár stiahla do ležérneho, trošku strapatého drdola. „Teraz je to už podstatne lepšie. Tie vlasy ma fakt dráždili.“ Pootvorila okno. Aj napriek chladu. Cítila ťažký, zatuchnutý vzduch, z ktorého sa jej začínala motať hlava. Vyzerá to tu presne ako v dobových filmoch. Knižnica je vkusne, štýlovo zariadená. Elegantná a nadčasová... So zachovaným, dôsledne zrenovovaným pôvodným dizajnom. Pôvab interiéru narušil jeden detail. Jedno smutné zátišie. Podišla k vysokej, mohutnej, ale takmer vyschnutej palme položenej na širokom vnútornom parapete. Zašepkala: „Takááá škoda... To tu naozaj všetko chátra a postupne odchádza?“ Zohla sa k nádobe naplnenej vodou na zemi pod oknom a poliala ten úboho vyzerajúci takmer zvädnutý kvet. Ten mi daroval on. Tri dni po Valentínovi. Sviatky často ignoroval. Cielene. Prekvapenia boli nečakané. Gradujúce. Vyžíval sa v tom mojom udivenom výraze. Od začiatku tvrdil, že on je výnimka. Že je rebel, ktorý pôjde vždy proti prúdu. Posmutnela. Vlastne mal pravdu. Správal sa vždy inak… Je mi clivo za tými okamihmi. A je mi ľúto preto, že časom jeho inšpiratívne darčeky vystriedali iné, menej inšpiratívne záľuby. Oboma rukami si chytila líca. Keď mi túto rastlinku kúpil, bola ešte malá. Bezbranná. Keď mi ju opatrne podával, akoby sa chvela. „Je ako náš syn. Odkázaná na niečiu pomoc. Na niečiu starostlivosť,“ podotkol, keď mi ju posúval. Pritom nežne hladkal tie drobné listy. A zrazu... Prešiel z listov na moje dlhé prsty. V tom dotyku mi odovzdával nehu. Lásku. Svoju oddanosť. To som vtedy cítila. Vo svojom zamilovanom tele. Vo svojom prebudenom lone. Bola som unesená tým jeho originálnym gestom. Vtedy... pevne uchytil moje prsty. Smeroval si ich k ústam. Môj prostredník olizoval. Z každej strany. Jemne ho pohrýzol v okolí stredného kĺbu. Vedel... áno, vždy vedel, ako na mňa. Len-len som jeho chvejúci sa dar stačila položiť na prebaľovací pult. Vedľa postieľky. Tam vtedy spokojne spal náš ročný syn. Mathias sa postavil tesne ku mne. Predo mňa. Bez slov ma hypnotizoval. Prižmúril oči. Pohladkal ma nežne po brade, čím ma vždy odzbrojil. Rukou smeroval k môjmu pásu. Vošiel ňou pod látku. Hladkal mi rebrá. Zdvihla som ruky nad hlavu ako malé dieťa. Stále bez slov. Vyzliekol mi tričko. Odopol podprsenku a kochal sa prsníkmi naliatymi mliekom. Boli také ťažké, túžiace, aby ich niekto odľahčil. Náš syn to však vtedy nebol. Mathias túžil ochutnať materské mlieko. Prosil, naliehal. So zdesením som vždy odmietla. Vtedy, v ten okamih, pri ktorom ma uriekol, som mu to dovolila. Akoby som bola v tranze... Opäť bez slov... Sabrína sa spamätala. Hnevala sa, že myšlienkami stále uniká do nesprávneho momentu. Unikala zas a znova, nekontrolovane k mužovi, ktorého tak nenávidela. Snažila sa myslieť na niečo iné. Rýchlo! Rýchlo sa vynájdi! Tému našla len s ťažkosťami. Áno, áno, mám to! Ten hrozný neporiadok! hromžila v duchu. Musím povedať rodičom, aby dohovorili tej novej panej, čo to tu má na starosti. Ani zďaleka nie je ako moja Zuzka. Svedomitá, spoľahlivá pomocníčka v domácnosti. Priam puntičkárka. Ľutovala svoje dávnejšie rozhodnutie. Bola odo mňa veľká chyba, že som sem nezavítala skôr. Je zrejmé, že odkedy som odišla, ide to tu dole vodou. Zanedbané miestnosti, prach, žalostná starostlivosť o rastlinky. Výsledok nie je veľmi lichotivý. Oprela zrak o palmu. Pohladkala suché končeky listov s úmyslom rozlúčiť sa natrvalo so spomienkami. Pocítila smútok nad kvetom i nad sebou. „Postupne to tu všetko upadá. Vlastne... nielen tu...“ Nádobu s vodou, ktorú stále držala v ruke, položila späť na miesto. Zachvela sa. Mráz jej prešiel po šiji. Svižne privrela okno kvôli rýchlo sa valiacemu nočnému chladu do knižnice. Poznámku o upratovaní si však poznačila do mobilu. Už-už sa ho chystala odložiť. Ruky ju opäť neposlúchali. Naozaj sa nikdy nepoučím? Komunikovať s ním je ako hádzať hrach na stenu. Čo si to vlastne chcem dokázať? Nebola hrdá na svoje konanie. „Musím!“ Písala približne to isté čo pred chvíľou. „Ale, ale, Mathias! Nebuď trápny. Môj majetok je vraj pochybný? Potom sa ťa chcem spýtať jednu zásadnú vec. Prečo z tých mojich peňazí bez problémov, bez výčitiek žiješ? To sa nehanbíš? A navyše, čo to tvoje vydieranie? Veď ty ma chceš sprosto okradnúť!“ Esemesku v sekunde odoslala. Pretiahla si stuhnuté ramená a aj kríže. Napriek hnevu na Mathiasa a aj napriek neporiadku vo vile sa jej zrazu všetko okolo pozdávalo. „Ako by sa mi mohlo niečo nepáčiť, veď som to tu s láskou všetko zariadila...“ Pevne stisla pery, aby potlačila slzy.

***

Izba, v ktorej sa práve nachádzala, lákala aj vďaka vysokým dreveným regálom, v ktorých bolo plno zaujímavých literárnych pokladov a tiež niekoľko starožitných predmetov. Napríklad tu bola porcelánová čínska váza z osemnásteho storočia, bronzová socha matky s dieťaťom od známeho francúzskeho autora. Oko pútal aj starý stolový, ale stále funkčný telefón s rotačným vytáčaním čísel v mahagónovom odtieni, so zlatými detailmi a rokom výroby 1920. Vždy som sem rada zašla a prehrabávala sa v tomto mori klasických diel. Cez moje myšlienkami prešli diela ako Babička, Jana Eyrová, Hlava XXII, Pýcha a predsudok, Anna Kareninová, Sofiina voľba a mnoho iných klenotov. Stovky a stovky zväzkov ma tu zakaždým vítalo a lákalo svojím obsahom. Je to dedičstvo od mojich rodičov. Som im za to vďačná. Ak by nebolo kníh, neboli by ani rôznorodé príbehy. Neboli by ani moje nespočetné úlety a veru neviem, ako by som bez literatúry zvládla svoje viaceré životné napätia. Keď si pomyslím, koľko milostných okamihov som prežila, koľko tragédií, šťastia, radosti a koľko emócií spolu s mnohými hrdinami zažívala. Prechádzala pyšne po ešte stále svojom kráľovstve. Aby zbierka naberala na hodnote, postupne som ju sama dopĺňala. Zaujal ma Alchimista, Čajka Jonathan Livingston, knižná trilógia Pán prsteňov, Súmrak, Da Vinciho kód... Zrazu si nevedela spomenúť na žiaden iný titul... a tak aspoň svoju myšlienku zhrnula. Je toho požehnane… Rada chodím do kníhkupectiev a striehnem na nové úlovky. Raz, raz keď budem stará, takmer nevládna, všetky si ich opäť prečítam. Pristúpila k regálom a opatrne hladkala jednotlivé výtlačky. Do môjho nového bytu sa, žiaľ, toľko kníh, nábytku či iných cenností nezmestí. Ešteže moji rodičia majú veľký dom s množstvom voľného priestoru v podkroví. A ak by ani to nestačilo, využijem ich malý hosťovský domček. Aj tak tam už roky nikto nebýva. Poznačila si ďalšiu poznámku do mobilu. S tromi výkričníkmi. „Nemôžem to viac odkladať! Čas sa kráti. Budúci týždeň to tam dám všetko preniesť. Nielen kvôli mne. Aj kvôli Sebastiánovi. Všetko, aj toto písmenkové krásno jedného dňa prenechám práve jemu.“

Koniec ukážky