Bob Gajda

Dva roky v zeleném

www.dvaroky.wz.cz

Vydání první 2021, TZ-one

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2021

© Bob Gajda

Cover © Bob Gajda

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-113-1 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-114-8 (mobi verze)

http://www.dvaroky.wz.cz

Obsah

Informace pro uživatele této knihy

Nástup na vojnu

Detektor na pokračování

Přísaha

Bojový poplach

S pravdou ven

Převelení

Převelení do Prahy

Kde to vlastně jsem

Poprvé na sále

Cesta zpátky do kasáren

Sahara

Nepodařená večeře

První Vánoce vojáků na sále

Silvestr

Bojový poplach

Vycházková knížka

Návštěva u dědy

Hlášení pobytu

Poprvé na ubytovně

Splněné přání

Před odjezdem

Návrat z dovolené

Vábidlo

Výklep a příchod

Hašlerky

Splněný slib

Zaspání ve službě

Druhá večeře

Zbytečný poplach

Napadení dozorčího roty

Na zámeček

Za tři sta do civilu

Směna v kuchyni

Příbory

Rajon na čtyřikrát

Učebna směrníků

Stopadesátka

Cesta z večeře

Proč nezdravíte

Odloučená jednotka

Povyšování

Poslední služba na sále

Naposledy na bábu

Odchod do civilu

Doslov

Tiráž

Nástup na vojnu

Když se Karel Koura loučil před domem s rodiči, bylo asi deset minut před půl sedmou hodinou a autobus mu za chvíli odjížděl ze zastávky, která byla vzdálená asi deset minut cesty od domu, kde bydlel, do Brna, kam měl narukovat na vojnu k vojenskému útvaru 6397.

No, neměl ani tušení co je to za útvar a kde se v Brně nachází, kam vlastně rukuje. V ruce držel, tedy v té pravé, hadrovou modrou kabelu, v níž měl hygienické potřeby, příbor, visací zámek, propisovací tužku a dopisní papíry.

„Tak ahoj Karle a brzo napiš, ať víme, kde tam v Brně seš,“ loučila se podáním ruky se synem paní Kourová, a přitom měla v očích slzy.

„Ahoj mamko. A nebreč, však já ti napíšu, kde su,“ loučil se s maminkou Karel Koura.

„Tak ahoj Karle. Ať z tebe vojna udělá za ta ty dva roky chlapa,“ loučil se se synem tatínek jako chlap s chlapem.

„Ahoj taťko. Třeba udělá,“ loučil se s tatínkem Koura mladší a dodal: „Já už radši pudu, ať mně neujede autobus,“ řekl oběma rodičům Koura a přešel na protější chodník a šel nahoru na autobusovou zastávku.

Sice se o něj taky pokoušely slzy, ale ustál to jako chlap, který byl pevný v kramflecích. U autobusové zastávky čekal jeho kamarád. Milan Skalák, který to měl k autobusové zastávce polovinu cesty. Taktéž v ruce držel hadrovou kabelu.

„Čau Milane, taky jedeš do Brna,“ pozdravil ho Koura.

„Čau Karle, taky,“ pousmál se Milan.

„Milane, víš, ke kterému útvaru rukuješ? Já mám na povolávacím rozkazu číslo VÚ 6397, ale nevím, co je to za útvar a kde v Brně je,“ ukazoval Koura povolávací rozkaz Skalákovi. „Já mám číslo útvaru VÚ 5965, a taky nevím co je to za útvar,“ ukázal Skalák Kourovi svůj povolávací rozkaz, který před tím vytáhl z náprsní kapsy kabátu.

„No, necháme se překvapit.“ zauvažoval Koura a podíval se doleva k obecnímu úřadu a řekl: „Už nám to jede,“ když viděl, jak dolů od Kubíčkových se blíží autobus. Když autobus zastavil, postavil se již předtím Koura jako pátý do řady. „Brno,“ řekl Koura, když vstoupil do autobusu. Řidič vytáhl z kožené tašky jízdenku, na dvou místech ji procvakl speciálními kleštěmi a podal ji Kourovi se slovy: „Třináct korun.“ Ten zaplatil papírovou dvacetikorunou a dostal od řidiče sedm korun nazpět. „Děkuji,“ řekl Koura.

Za ním nastoupil Milan Skalák. Oba postupovali k prostředním dveřím, dál už to ani nešlo, protože byl autobus plný lidí. Poté se autobus rozjel, projel okolo dukovanského zámku, kde bylo doškolovací středisko mladých veterinárních lékařů a ošetřovna, poté pokračoval směrem na Jamolice, kde na horní a dolní zastávce přistoupilo po pěti lidech. Poté autobus pokračoval na Polánku, kde na zastávce naproti hospodě přistoupili tři lidi, poté autobus projel Polánkou, na jejímž konci odbočil doleva směrem na Ivančice. Tam nejprve asi patnáct lidí vystoupilo a poté asi deset nastoupilo, takže byl autobus opět pořádně nacvaklý.

Po výjezdu ze zastávky autobus odbočil doprava a asi po sto metrech na křižovatce doleva a asi po dalších sto metrech opět doprava a pokračoval směrem na Neslovice, kde nezastavoval a pokračoval po hlavní silnice směrem na Tetčice a po projetí okolo pily a vlakového nádraží přes vlakové koleje pokračoval do prudkého kopce a potom na konci silnice vjel na dálnici vedoucí směrem na Brno.

Konečnou byla zastávka na autobusovém nádraží naproti hotelu Grand, na zastávce číslo jedenáct. Po celou cestu se jak Koura, tak Skalák drželi držadla nade dveřmi uprostřed autobusu. Vzduch v autobusu byl těžký, vydýchaný, protože se celou cestu vůbec nevětralo a nikoho z cestujících ani nenapadlo otevřít okýnko.

Oba vystoupili a šli směrem k vlakovému nádraží, které bylo vzdáleno od toho autobusového asi necelých stopadesát metrů. Nešli ale sami. Podle oblečení a tašek v rukou poznali, že další a další kluci šli taktéž k vlakovému nádraží, kde se srocovali a čekali, co se dál bude dít. Čekali asi dobrou půlhodinu, než začali postupně přijíždět vojenské zaplachtované pragovky, ze kterých vystupovali poddůstojníci, desátníci, četaři či svobodníci a vykřikovali čísla jednotlivých vojenských útvarů.

„Karle, já už musím jít, četli číslo mýho útvaru. Tak čau,“ rozloučil se s Kourou Skalák a odešel k autu.

„Tak čau, Milane,“ odpověděl Koura Skalákovi a ani ne po minutě zaslechl: „Všichni, kdo rukujou k vojenskému útvaru 6397 tak pojďte tady k tomu autu, „vykřikoval jakýsi desátník střední postavy.

„Tak pohyb, pohyb!“ popoháněli doslova další poddůstojníci odvedence, aby rychleji lezli do přistaveného auta.

Odvedenec Koura nastoupil mezi posledními a sedl si hned na kraj, aby dobře viděl ven. Vedle něho seděl o půl hlavy menší odvedenec, který se mu lámanou slovenštinou představil.

„Já sa volám Kerekeš.“

„Koura. Ty seš. Slovák?“

„Nie. Já som Maďar,“ přiznal Kerekeš.

„To máš jedno, stejně tady budou kluci z celý republiky,“ pousmál se Koura na Kerekeše a pokoušel pohledem přes plachtu zjistit, kam je auto vlastně odváží.

Vezlo je neznámo kam, dál už to bylo Kourovi úplně jedno. Sám to v Brně prakticky vůbec ani neznal, věděl jenom, jak se dostane šalinou do Bystrce a autobusem do Líšně. Kam směřovalo auto s odvedenci, neměl ani nejmenší tušení, což, vlastně z nastávajících vojáků neměl nikdo. Všiml si, že auto jelo asi po dvě stě metrů dlouhé silnici, kde odbočilo doleva, poté znovu doleva a asi po sto metrech zastavilo. Všem bylo jasné, že už jsou na místě, že jsou v kasárnách, které všichni viděli poprvé v životě.“

„Tak vystupujeme. Pohyb!“ pobízel vystupující vojáky jakýsi svobodník o hlavu vyšší než Koura. „Tak pohyb! Pohyb,“ zdůrazňoval onen zmiňovaný svobodník a bylo na něm vidět ji na první pohled, že se v něm neskrývá nic dobrého.

Všichni vyskákali postupně z auta, tedy z jeho korby a stáli po velkou košatou lípou, která mohla mít v průměru tak asi něco ke dvěma metrům a vysoká mohla být asi kolem dvaceti metrů. Její koruna se vypínala až nad budovu roty.

Potom vcházeli dvojitými dveřmi na rotu a šli po schodech nahoru až do prvního patra, což jim ukázal jakýsi svobodník, dozorčí roty. Tam byli dalšími poddůstojníky nasměrováni do větší místnosti, možná učebny, kde postupně nafasovali všechny potřebné věci, co bude voják potřebovat.

„Mně ta čepice nějak špatně sedí,“ stěžoval si po jejím nasazení vojín stojící před Kourou, když si na hlavu nasadil asi třetí maskáčovou čepici.

„Jak se jmenujete, soudruhu vojíne? A nevymýšlíte si? Nepřeháníte to?“ zeptal se důrazně vojína svobodník, který měl ten úsek na starost.

„Já si nevymýšlím a mně fakt ty čepice nějak špatně na hlavě sedijou,“ řekl trochu přihlouple nastávající vojín. „Jo ta už je dobrá“, řekl po vyzkoušení až páté čepice vojín.

„Jak se jmenujete, soudruhu vojíne,“ zajímalo svobodníka, což řekl dost přísným hlasem.

„Vojín Hyský.“

„Říkáte Hyský. Soudruhu vojíne, vás já si budu pamatovat. Na vás si dám pozor!“ upozornil poddůstojník vojína Hyského.

Vojín Koura potíže s čepicí neměl. Hned ta první, co mu podal, poddůstojník si zkusil a sedla mu jak ulitá.

Po nafasování vojenských věcí nechali poddůstojníci všechny vojáky nastoupit na chodbě a začali číst čísla pokojů a vojíni jeden po jednom z chodby odcházeli po schodech nahoru. Koura šel s Hyským společně do schodů a po cestě se ho zeptal:

„Cos blbnul s těma čepicema, tobě fakt žádná neseděla, nebos to dělal schválně?“

„Ale seděla. Řekl jsem to jenom tak,“ pousmál se Hyský.

„Dobře. Ale co když si na tebe ten blbec doopravdy zasedne,“ varoval Hyského Koura.

„Tak zasedne. No a co. Nějak to snad přežiju. Já na něho stejně seru,“ řekl Hyský.

Když vystoupali po schodech, odbočili doprava a šli až na konec chodby k protějším dveřím, kde již čekali ostatní vojáci.

„Tady do těch plechových skříněk si dejte zatím věci, které jste nafasovaly a srovnáte si je až potom. Až si je uložíte, půjdete se mnou a já vás zavedu k holičovi a ten vás ostříhá, že se někteří z vás ani nepoznáte,“ řekl všem vojákům, kteří stáli na chodbě u pokoje, onen svobodník, který je pobízel při seskakování z auta. Všichni vojáci si jen tak cik cak dali všechny věci do skříněk, zamkli je a pod vedením svobodníka šli dolů o poschodí níž, do jiné učebny, kde byli tři holiči a již netrpělivě čekali na vojáky, aby mohli začít vykonávat svoje řemeslo, kterému se vyučili. Vojín Koura přišel na řadu až asi sedmý nebo osmý. Sedl si na židli a kolem krku až dolů k nohám dostal na sebe jakousi ochranu z plátna a hned poté mu na hlavě a okolo uší začala bzučet mašinka. Stříhání u něho netrvalo dlouho, protože se nechal ostříhat ještě v civilu, což bylo rozumné, protože přijet na vojnu s hárem jako někteří kluci, kteří měli vlasy ještě delší, než byli ramena, bylo velice opovážlivé.

Když byli všichni vojáci po vojensku ostříháni a čekali na chodbě před stříhací místností, řekl jim tentýž svobodník, který je měl na starosti.

„Tak vojáci, teď si běžte vzít ze skříněk mýdlo a šampón a pudete se vykoupat, aby z vás doktoři neomdleli, až pudete na kontrolu, tedy na prohlídku.“

„Teď hned, soudruhu svobodníku?“ zeptal se s určitou dávkou ironie jeden z vojáků. „Samozřejmě že hned. A hned po vykoupání se de na prohlídku,“ zdůraznil svobodník.

Všichni vojáci utíkali po schodech nahoru a jeden po druhém odemykaly své skříňky a vzali si z nich věci na koupání.

Když stáli všichni vojáci připraveni u skříněk za neustálého dozoru soudruha svobodníka, ten zavelel.

„Tak a teď poklusem dolů. Já vám ukážu, kde je sprcha.“

Koupelna byla dole hned za vchodovými dveřmi vpravo. Všichni se svlíkli, vlezli do koupelny pod sprchy, což znamenalo namočit, namydlit, umýt vlasy šamponem, osprchovat se, utřít, obléct se znovu do tepláků, jít si dát věci zpátky do skříněk a seřadit se před rotou pod košatou lípou a čekat na povel k odchodu na ošetřovnu k doktorovi.

„Tak dem na prohlídku, už je tam volno,“ řekl vojákům nastoupeným pod lípou svobodník, když zjistil, že jsou všichni osprchovaní a nastoupení.

Ošetřovna byla vzdálená od roty asi třicet metrů rovně po chodníku. Nejprve minuli po levé straně popelnice, poté malý asfaltový plácek, velký tak asi 10krát 15 metrů, a pak už následovala ošetřovna. Vešli do dveří a šli po chodbě asi pět metrů, poté odbočili doprava, kde na chodbě čekali, až je vojenský doktor bude jednoho po druhém volat do ordinace.

„Tak pojďte, vojíne,“ řekl po otevření dveří zřejmě vojenský lapiduch a ukázal na vojína Kudlu.

Ten vstoupil do ordinace a pobyl tam asi deset minut.

„Co ti tam všechno dělali?“ zajímalo další vojáky, když vyšel Kudla z ordinace.

„Doktor mě poslechl zepředu i zezadu, pak mě píchl do prdele tetanovku a nakonec mě udělali výtěr z krku,“ popsal Kudla postup prohlídky a bylo na něm vidět, že mu ten výtěr vůbec nedělal dobře.

„Já ten výtěr nepřežiju, já se z něho udusím. Já jsem dělal v dolech a to si z vás nikdo neumí představit, co to je,“ řekl všem s obavami asi metrákový voják a vstoupil do ordinace.

Když zmíněný voják za deset minut vyšel ven z ordinace, dusil se a nadával: „To jsou ale blbci a čuráci, já jsem jim říkal, že se budu po výtěru dusit a oni mně ho stejně udělali,“ kašlal a neustále se dusil a kašlal. Přitom řekl: „Do prdele! Blbci jedni,“ tedy spíš nadával.

Nemohl ani dechu popadnout, tak ho dva vojáci vzali mezi sebe a odvedli ho raději ven na čistý vzduch.

Asi za dvě minuty přišel na řadu vojín Koura, který vstoupil do ordinace.

„Jméno a příjmení,“ zeptal se vojenský doktor.

„Vojín Koura. Tady mám vojenskou knížku,“ řekl a podal ji doktorovi.

„Dobře,“ řekl doktor a položil Kourovu vojenskou knížku na stůl.

Poslechl si Kouru jak zepředu, tak i zezadu, podíval se mu bůhví proč do očí, poté mu cosi zjišťoval pohmatem nad přirozením a řekl mu: „Lehněte si, soudruhu vojíne, támhle na tu postel a trenky si kousek sundejte.“

Když ležel vojín Koura na posteli s trenkami staženými na půl žerdi, píchnul mu doktor protitetanovou injekci. Trochu to Kouru zabolelo, poněvadž to nebylo vůbec příjemné, ale on to nedal vůbec najevo, jako správný chlap se zachoval. Když si natáhnul trenky, vstal z postele a doktor se ho zeptal: „Jinak žádné zdravotní potíže nemáte?“

„Ne, nemám. Akorát jsem od malička neměl zdravý nohy. Když jsem se narodil, tak jsem měl levou nohu vykloubenou a pravou v kloubu nedorostlou,“ odpověděl Koura doktorovi.

„V pořádku, to tady v papírech máme. Nic jiného nemáte?“ zeptal se Koury doktor a přitom se díval do papírů. Poté se podíval opět na Kouru a řekl: „Otevřete pusu, uděláme vám výtěr.“

Vojín Koura otevřel pusu a doktor mu udělal v krku výtěr jakýmsi dezinfekčním roztokem a řekl: „Všechno, můžete jít.“

„Na shledanou,“ řekl Koura tak, jak byl zvyklý z civilu. Otevřel dveře a šel na chodbu, kde řekl: „Tak další pán na holení.“

„Tobě ten výtěr vůbec nic nedělá?“ zeptali se na chodbě Koury ostatní vojáci.

„Ne, mně to nic nedělá,“ odpověděl všem hrdinsky vojín Koura a šel se podívat ven. Když se vrátil zpátky na chodbu před ordinaci, čekal na ostatní vojáky, až budou mít po prohlídce.

Po skončení prohlídky se všichni vojáci vrátili zpátky na rotu a šli na pokoj. Tam na ně čekali dva poddůstojníci. Jeden svobodník a druhý desátník, který byl o hlavu menší jak svobodník, co je všude doprovázel.

„Jmenuji se desátník Svoboda. Jsem váš velitel družstva. Kdybyste měli nějaké problémy, jakékoliv, tak za mnou můžete kdykoliv přijít a budem je řešit spolu,“ představil se ten o šarži vyšší poddůstojník.

„Já se jmenuji svobodník Mantl,“ představil se ten druhý poddůstojník. Od prvního pohledu vypadal až moc důležitě.

„Tadyhle svobodník Mantl je můj zástupce. Zatím se srovnejte oblečení do komínků do skříněk na chodbě, pak máte asi hodinu volna a pudem na oběd. Civilní oblečení si dejte do papírových pytlů, které jsou nachystány na chodbě, a napište na ně jméno a příjmení a celou adresu. Na oběd se oblečte do béček a po obědě bude nástup dole na buzeráku,“ řekl všem vojákům na pokoji. Názorně všem na chodbě ukázal, jak takový komínek z košile vypadá. Vojáci si rovnali věci za dozoru sv. Mantla.

Ona zmíněná hodina utekla všem vojákům rychleji, než oni sami předpokládali. Věci měli ve skříňkách srovnané během půlhodiny řádně do komínků.

Desátník Svoboda mezitím kamsi odešel. Vrátil se asi za půl hodiny, když vojáci byli už na pokoji a seděli na postelích a čekali již na zmíněný nástup na oběd.

„Příbory si zabalte do utěrky a nástup před rotou na oběd,“ řekl všem vojákům na pokoji.

Celá četa vojáků si vzala příbory zabalené ve vojenské utěrce a v poklusu utíkali na nástup na oběd před rotu, oblečení v béčkových uniformách.

„Tak, seřadíme se do dvojic a jdeme!“ zavelel svobodník Mantl, když byli všichni vojáci před rotou.

Od roty šli za svobodníkem Mantlem doleva, dolů a asi po sto metrech přišli před jídelnu, poté zabočili doprava, znovu doprava a vešli do jídelny.

„Támhle z toho stolu si vemte plata a běžte k okýnku,“ řekl svobodník Bartl vojákům. Jeden po jednom přicházeli noví vojáci k okýnku, které bylo široké asi tři metry a vysoké asi osmdesát centimetrů. Na plata si dávali hluboký talíř s knedlíčkovou polívkou a potom plytký talíř, na který dostali čtyři knedle, plátek hovězího masa a svíčkovou omáčku. Na přivítanou jídlo jak se patří. Vojín Koura si sedl ke stolu k vojákovi, který se na ošetřovně dusil, a vedle něho si sedl čepicový provokatér vojín Hyský.

„Tak vám všem přeju dobrou chuť,“ řekl vojín Koura tak, jak byl zvyklý z domova, rozbalil příbor zabalený v utěrce, vzal lžíci a pustil se do polívky a pak do svíčkové.

Svíčková omáčka byla dobrá, ale byla dost cítit citronem než ta, kterou jídával doma. Když dojedl, dal plato se špinavými talíři do okýnka na umytí. Vedle pod kohoutkem si v umyvadle opláchnul příbor a zabalil do utěrky a šel ven před jídelnu čekat na odchod na rotu. Čekal tam s ostatními vojáky asi čtvrt hodiny, než dal svobodník Mantl pokyn k odchodu na rotu.

Na rotě si zamkli všichni vojáci utěrku s příbory na chodbě do plechových skříněk a šli na pokoj, kde sedící na postelích čekali na odpolední nástup roty. Asi za dvacet minut přišel na pokoj desátník Svoboda.

„Slavnostní nástup roty se odkládá na zítřejší den, protože velitel roty ani jeho zástupce nejsou přítomni v kasárnách. Takže máte po zbytek dne volno. V osmnáct nula nula bude nástup na večeři,“ oznámil všem na pokoji desátník Svoboda a odešel z pokoje.

V osmnáct hodin byl nástup na večeři, na kterou byly karbenátky s bramborovou kaší a okurek. Po večeři měli všichni vojáci opět až do večerky volno, tedy do 21:30. Ve 21:15 se všichni převlékli do pyžam, odskočili si na záchod a čekali nastoupeni před postelemi. Na pokyn svobodníka Mantla, který přišel přesně v 21:30 na pokoj: „Na bidla!“ si všichni vlezli do spacáků a pro všechny to byla první noc na vojně v kasárnách. Na chodbě bylo slyšet dozorčího roty, jak křičí: „Večerka!“

Když se vojín Koura ráno probouzel, zdálo se mu, že spí doma ve své posteli přikrytý peřinou, a ne, že je na vojně a že spí ve spacím pytli, kde nebylo takové teplo jako doma pod peřinou, na kterou byl zvyklý. Probudilo ho až zakřičení dozorčího na chodbě: „Budíček!“

„Tak vstáváme, budíček. Tak pohyb, pohyb!“ strčil hlavu do pokoje svobodník Mantl.

„Co je? Ještě mám čas, kdo mě budí?“ mumlal si pod vousy vojín Koura.

„Karel, vstávej! Budíček,“ strčil do Koury vedle spící vojín Zahnal.

„Co blbneš?“ řekl Koura a otevřel oči a ospale dodal: „Dyť su na vojně. A mně se zdálo, že spím doma.“

„Tak co je! A rychle dolů z bidla!“ křikl na Kouru svobodník Mantl.

„No jo, už vstávám,“ řekl Koura a vylezl ze spacáku, který složil po vzoru vojína Zahnala dozadu.

Svlíknul si pyžamo, které složil a dal je pod spacák. Šel na chodbu do skříňky, ze které si vzal ručník a mýdlo, a šel do umývárny, která byla přes půl chodby, první dveře od schodů vlevo.

„Kurva, na to sem nebyl zvyklej,“ řekl vojín Hyský, který se umýval vedle Koury a umyl si obličej.

„To asi nebyl nikdo. A to máme ještě za milion,“ odpověděl Hyskému Koura povzbudivě.

„No, to teda máme, to máš, Karle, pravdu,“ odpověděl Kourovi Hyský a odešel z umývárny.

„Co se tomu Hyskému nelíbilo?“ zeptal se Koury vojín Zahnal.

„No co asi. Nebyl se zvyklej po ránu umejvat,“ odpověděl Zahnalovi Koura.

„Ale dyť je to normální se po ránu umejt,“ pousmál se Zahnal.

„To je. To máš pravdu,“ souhlasil Koura a utřel si obličej a šel zpátky na pokoj.

Tam už byl svobodník Mantl.

„Oblečte se do béček a nezapomeňte na vázanku. Potom všichni nástup před pokojem a pude se na snídani,“ řekl svobodník Mantl.

V jídelně se pomalu scházeli vojáci na snídani pod vedením velitelů čet, v ruce každý z nich měl v utěrce zabalený příbor. Ke snídani byl chleba s máslem a džemem a z várnice si každý z vojáků natočil kohoutkem do bílého hrníčku čaj.

„No, toho másla mohlo být víc,“ řekl vojín Hyský a namazal si chleba máslem a džemem.

„Připadám si jako trestanec,“ řekl vojín Podhajský.

„Hele, mlč. Pozor Mantl de,“ upozornil Podhajského vojín Koura.

Ten počkal, až svobodník Mantl přejde a až byl asi sedm metrů dál, řekl: „To bude taky pěknej vůl. Je mu to vidět na očích.“

„No, vypadá na to. Kouká mu to přímo z očí,“ souhlasil vojín Koura.

„Nic proti němu, ale myslím si, že se máme ještě vod něho na co těšit,“ řekl naproti sedící Jaroslav Lajka, skoro dvoumetrový kluk.

„To máš asi, Jaro, pravdu,“ souhlasil vojín Koura.

Když si na rotě dávali příbory do skříněk, upozornil všechny svobodník Mantl:

„V 8:00 bude nástup roty dole na buzeráku a bude vám představen velitel roty a jeho zástupce. Po nástupu roty se dozvíte, co budete dělat dál.“

Přesně v 8:00 začal nástup roty, vojáci stáli ve trojřadu za sebou a vpředu vedle nich stáli velitelé čet. Ty byly čtyři. Ještě před příchodem velitele roty a jeho zástupce poučil všechny desátník Svoboda, jak mají všichni vojáci odpovědět na pozdrav velitele roty.

„Poslouchejte, když vás osloví velitel roty ‚Nazdar vojáci‘, vy mu na to odpovíte ‚Zdar soudruhu majore‘, je to jasný všem?“ zeptal se.

Všichni vojáci řekli: „Ano. Je.“

„Roto pozor! Přímo hleď,“ zavelel výkonný praporčík Louskal, když přicházel velitel roty a jeho zástupce před nastoupenou rotu. „Soudruhu majore, rota je nastoupená na Váš rozkaz,“ dokončil hlášení výkonný praporčík Louskal.

„Nazdar vojáci!“ pozdravil všechny nastoupené velitel roty.

„Zdar soudruhu majore!“ odpověděli vojáci jako jeden muž.

„Velte pohov, soudruhu praporčíku,“ rozkázal major výkonnému praporčíkovi Louskalovi.

„Vojáci pohov!“ zavelel výkonný praporčík Louskal.

Potom si vzal slovo velitel roty, již zmíněný major.

„Vojáci, tady jste v Jaselských kasárnách na poddůstojnické škole. Já se jmenuji major Motl, jsem velitel vaší roty. Vedle mě stojí kapitán Šumský, který je zástupcem velitele, tedy mě. Podívejte se, teď jste vojáci základní vojenské služby. Budete dva roky nosit vojenský stejnokroj a vaším oborem bude obor radiodálnopisec. Někteří z vás tady po absolvování poddůstojnické školy zůstanou, ale většina z vás bude převelena k jiným jednotkám. Věřím, že ty dva roky strávené ve stejnokroji z vás, aspoň některých, udělají chlapy. Přeji vám všem, abyste ty dva roky na vojně ve zdraví prožili a na vojnu vzpomínali jen v dobrém,“ dokončil proslov k vojákům velitel čety major Motl a otočil se k výkonnému praporčíkovi Louskalovi: „Soudruhu výkonný praporčíku, přečtěte denní rozkaz,“ a dodal: „Soudruhu praporčíku, velte pozor.“

„Vojáci pozor!“ zavelel Louskal a začal číst z papíru A4, který měl uložený v deskách denní rozkaz.

Po přečtení rozkazu, které trvalo necelých pět minut, zavelel: „Roto pozor! Rozchod!“

„Naše četa zůstane tady. Půjdeme k zubařovi,“ řekl všem velitel desátník Svoboda.

Celá první četa se odebrala na ošetřovnu na kontrolu k vojenskému zubaři. Hned první voják, který vkročil do ordinace, se nevyhnul vrtání a plombování. Až na chodbu byl slyšet zvuk vrtačky. Ne, že by měl vojín Koura ze zubaře strach, ale byl rozhodnutý, že si nenechá do zubů sahat. Neměl jedinou plombu a zubař, který mu prohlížel zuby na základní škole, ho vždy chválil, že má nejlepší zuby ze třídy.

Když přišla řada na vojína Kouru, vstoupil do ordinace, zavřel za sebou dveře na chodbu a letmo si ordinaci prohlédl. Oslovil ho asi čtyřicetiletý zubař v bílém plášti, hnědých krátce střižených vlasech, vysoký něco kolem sto osmdesáti centimetrů.

„Posaďte se, vojíne.“

Vojín Koura se posadil do zubařského křesla.

„Otevřete pusu a chvíli držte otevřenou,“ řekl zubař a začal čímsi píchat do každého ze zubů, čímž zřejmě zkoušel jejich pevnost. Vše trvalo asi pět minut, poté vojínu Kourovi řekl: „Ještě si vás zavolám a ten zub vlevo dole spravíme. Můžete jít.“

Konec ukázky