Oppelt

Post mortem

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Predslov.

Táto kniha je určená tým,ktorí si nemyslia,že smrťou všetko končí.

Táto kniha je určená všetkým, ktorý sú nespokojní so súčasným stavom sveta, hľadajú zmysel jeho a svojej existencie ale žiadny filozofický systém im ho zatiaľ nedal.

Táto kniha je určená pre tých, ktorí v Boha neveria, ale chceli by,pre tých, ktorí existenciu Boha tušia, ale nič ich o nej zatiaľ nepresvedčilo a pre tých, ktorí v Boha veria, ale súčasný stav náboženstiev ich od viery v Boha skôr odrádza .

Táto kniha je určená všetkým,ktorí si myslia, že Európa je to najlepšie miesto pre život.Tým, ktorí si to nemyslia odporúčam prečítať si túto knihu dvakrát.

Poďakovanie.

Vďaka Bohu.

Ako som prišiel na onen svet.

Všetko sa to začalo v deň, keď som zomrel.Bol krásny jesenný deň a nič nenasvedčovalo tomu, že by sa zrovna dnes malo stať niečo mimoriadne.Ráno prebehlo ako každé iné,ráno všedného dňa bezvýznamného stredoškolského profesora fyziky stredne veľkého ,lepšie povedané stredne malého gymnázia v stredne veľkom ,lepšie povedané v stredne malom meste.Ako obyčajne som sa pochytil s mojou stredne veľkou alebo skôr stredne malou manželkou kôli úplnej banalite, akou sú úplne obyčajné písomky ,založené medzi časopismi a novinami bez zjavnej logiky.Iste sa pýtate,ako by mohol nejaký muž hľadať logiku u ženy,s ktorou strávil dvadsať rokov spoločného života.Samého ma vždy prekvapovala intenzita,s akou som sa znova a znova dokázal rozčúliť pre notoricky sa opakujúce výčiny mojej životnej lásky,posadnutej upratovaním.Dávno som rezignoval na možnosť,že by sa na tom mohlo niečo zmeniť a rokmi som si zvykol na pravidelne sa strácajúce neprečítané noviny,záhadne sa znova objavujúce pod nedeľnými šupkami od zemiakov.

No a potom tie beštie z tretej C triedy,banda bezcitných pubescentov,mysliacich si o sebe ktoviečo, notoricky nepripravených a drzých vo svojom presvedčení o vlastnej dokonalosti a inteligencii.Na dôvažok porada u nášho nového,ambiciózneho riaditeľa ,arogantného a ctižiadostivého sopliaka bez kúska organizačných schopností,o pedagogických ani nehovoriac.Nuž čo,moja žena má asi pravdu,keď hovorí,že som sa nikdy nevedel vopchať do tej správnej strany.

Skrátka a dobre,keď som sa popoludní vliekol autom v nekonečnej zápche mestom bez akejkoľvek nádeje stihnúť priamy prenos vo futbale,jediný svetlý bod dňa, mal som toho všetkého akurát tak dosť.Zapálil som si hádam už tretiu cigaretu ruzčuľujúc sa na dvadsaťročného frajera,ktorý sa predo mňa drzo vtlačil na nablýskanej audine,na ktorú si určite nezarobil sám, a ak áno,tak určite nie poctivo.A vtedy som si chtiac- nechtiac spomenul na slová môjho priateľa internistu,za ktorým som občas zašiel vtedy, keď ma pichalo pri srdci.Už roky som bol presvedčený o tom,že trpím nejakým závažným srdcovým ochorením a o opaku ma nepresvedčili ani opakovane negatívne vyšetrenia .Rady môjho priateľa o dostatku pohybu a nefajčení som bral vždy ako povinný lekársky folklór .

„Máš neurózu, ale pri tvojej životospráve je infarkt len otázka času.Ubezpečujem ťa,že keď ho dostaneš,veľmi rýchlo zistíš,že ho máš“,znela notoricky známa a notoricky lakonická odpoveď.Prudká bolesť na hrudníku,pocit nedostatku vzduchu a závrat ma veľmi rýchlo presvedčili o tom,že môj priateľ mal, ostatne ako vždy, pravdu.Náraz do nablýskanej audiny predo mnou bol to posledné,čo som zaregistroval.

Prebral som sa v miestnosti.ktorá bola ako vystrihnutá z dobrého filmu.Nebolo pochýb,že je to jednotka intenzívnej starostlivosti.Zelené kachličky , personál tiež v zelenom s maskami na tvárach,všade množstvo pípajúcich prístrojov.Obraz dôverne známy z mnohých viac či menej dobrých ale rozhodne napospol populárnych filmov a seriálov zo zdravotnického prostredia.A predsa som mal pocit ,že niečo nie je v poriadku.Za nič na svete som nevedel prísť na to, čo mi vadí.Všetko je predsa tak, ako má byť.Personál pracujúci bezchybne,bez jediného zbytočného pohybu,nepochybne preverený nespočetnými skúškami náročných služieb vykonával svoju prácu,moje telo ,bezvládne ležiace na lôžku,napojené na umelé dýchanie a spústu prístrojov…moje telo?To je predsa ono.Moje telo leží na posteli a ja sa na to všetko pozerám,akoby som visel niekde pod stropom.Pozerám sa na tú scénu,akoby sa ma vôbec netýkala.To je nejaké divné.

V prvom rade ale musím uznať ,že o pofesionalite personálu nebolo možné pochybovať.Bleskové konanie,z ktorého bola cítit praxou overená istota bez zváhania a zachvenia rúk, bez jediného zbytočného pohybu.Tváre napäté,sústredené,ale bez emócii.

Po poslednej konverzii sa ozval pípavý zvuk a na monitore sa konečne objavila toľko očakávaná kľukatá čiara akcie srdca, akú som poznal zo všetkých tých filmov o zázračných lekároch,ktorí hravo zvládajú aj tie najzložitejšie situácie.V sále ostalo ticho,ostro kontrastujúce s doterajšou horúčkovitou činnosťou personálu. Moja čiara však bežala po monitore nepravidelne,vynechávala a aj mne laikovi bolo jasné, že to nevyzerá dobre.Jasný bod na začiarku čiary, stelesňujúci pre mňa iskierku nádeje, pôsobil unaveným dojmom a viedol moju čiaru života monitorom neisto a rozpačito, akoby netušil, čo tu ešte robí.Seriálmi vypestovaná predstava o všemocnosti lekárov sa začala rozplývať a napätie , s akým sledovali monitor bolo hodné aj finálového zápasu majstovstiev sveta vo futbale.Po pár sekundách sa čiara od ustavičného kľučkovania evidentne unavila ,bolo jasné že priama cesta jej vyhovuje lepšie.Ozval sa opäť ten npríjemný zvuk a sála ožila .“Prosím skúste to ešte raz“,prosilo také zlaté dievča v zelenom „ bol taký dobý, vždy som mala uňho jednotku“.Po poslednom výboji škublo ešte raz mojim bezvládnym telom ,no monitor si bez zaváhania ďalej písal rovnú čiaru ,spájajúcu nekompromiosne tento svet so záhrobím, tlačiac k nemu pred sebou bezohľadne moju iskierku nádeje.“Je mi to ľúto,dievča“,povedal najstarší lekár ,sťahujúc si rukavice z rúk.Je to beznádejné.Infarkt septa ako hrom.Od začiatku nemal šancu.Infarkt zničil prevodový systém .

Dievča stálo uprostred sály a do očí sa mu tlačili slzy.Najstarší ju chytil okolo pliec a mäkkým, ale pevným nekompromisným hlasom povedal:“Janka ,smrť patrí k nášmu povolaniu bohužiaľ tiež. Robím tu už tridsať rokov a musel som sa s tým vyrovnať ako každý lekár,inak by som sa zbláznil.A aj napriek tomu mi ostane v duši po každom exite pocit prázdnoty.Nedá sa to opísať.Asi je to podvedomá ochrana ,nadhraničný útlm ,ako sme sa učili na škole.Ochrana pred psychiatriou.“Zhlboka si vzdychol.“Je to tak,ako hovoril moj otec.Každý lekár má svoj cintorín“.Potom ju rázne pustil,akoby sa hanbil za mócie, ktoré vo svojom veku prejavil .“A vy si budete musieť zvyknúť tiež,inak radšej choďte robiť niečo iné“,tvrdo povedal vychádzjúc z miestnosti.

„Poď na cigaretu,káva je už určite studená“,povedal mladší. „Papiere vypíšem potom“,povedal smerom k sestričke.“Nepoznám nič horšie, ako vypisovať papiere po exite“

Sála stíchla ,personál ticho a s unaveným výrazom v tvári upratoval nástroje a moje telo ležalo bezvládne uprostred.Bledý chladnúci svedok nevšemhúcnosti medicíny a všemohúcnosti tabakového priemyslu.

Ale čo ďalej,pýtal som sa sám seba v duchu.Moje telo evidentne prekonalo klinickú smrť a ja som stále tu.Že by sa lekári zmýlili a ja nie som mŕtvy?Nie , to rozhodne nie je možné, sám som videl rovnú čiaru na monitore.Ale ak som skutočne zomrel, mal by som teraz prekonať to , čo opisujú všetci ľudia, ktorí prekonali klinickú smrť a lekárom sa podarilo zachrániť ich.Cesta tunelom, premietanie života ako zrýchlenéko filmu,jasné svetlo a anjelske bytosti-nič z toho sa nedialo.Že by mali pravdu tí, ktorí tvrdia, že tieto fenomény vznikajú len ako sekundárny dosledok hypoxie mozgu?.No nič.Každopádne mi neostáva nič iné ako čakať, čo sa bude diať ďalej.

Sálu opustil už aJ personál, len moje nehybné telo ležalo uprostred miestnosti Presunul som sa spopod stropu k nemu a zadíval som sa na svoje rysy.Prešedivelý,tvár zbrázdená vráskami denných starostí, ale až na to brucho ešte celkom fešák.Chlap v najlepších rokoch, ešte som mohol minimálne dvadsať rokov žiť.Takýto trápny koniec,kto by to bol čakal.Do miestnosti vošiel ošetrovateľ so sanitárom , preložili moje bezvládne telo na vozík a zakryli plachtou.

„Poumývaj dlážku a ja ho zaveziem na patolu“,povedal ošetrovateľ.tlačiac moje telo na vozíku z miestnosti.Pobral som sa za ním.Zaviezol ma do miestnosti typickej pre patológiu,studenej, obloženej bielymi kachličkami ,ale čistej.Bol som tu sám.Sadol som si na vozík vedľa svojho tela a upadol do letargie. Prebrali ma z nej hlasy.Pozrel som na nástenné hodiny a uvedomil si ,že prešla noc a ja stále sedím na vozíku vedľa svojho tela,zakrytého bielou plachtou.Teda sedím! Presnešie povedané,trčím tu a neviem ani len popísať stav, v ktorom sa vlastne nachádzam.Isté je len jedno,koniec to nie je .Ale ak to nie je koniec čo sa potom stalo? Sám som videl rovnú čiaru na monitore,keď dotĺklo moje srdce.Ako je ale potom možné,že všetko vidím a počujem úplne jasne,dokonca sa zdá,že jasnejšie ako kedykoľvek predtým?Ako ma vlastne napadlo,že sedím,keď nič necítim?Ten,kto nemá telo,nemôže predsa sedieť.

Vošli dvaja zriadenci, oblečení v bielych plášťoch.

„Ááá,niekde mali zlú službu“,povedal prvý tónom návštevnika bufetu tretej cenovej skupiny pri zistení,že varené koleno sa už minulo.

„Interné,infarkt“,povedal druhý,pozerajúc do papierov.“Zase mladý chlap“.

Polichotený som sa so záujmom pozrel na autora výroku.Asi šesťdesiatročný,i keď zvesené plecia,šedivé vlasy a strhaná tvár plná hlbokých vrások ho robili starším.„No,keby som robil v pitevni, asi by som tiež nebol v bohvieakej forme“,pomyslel som si.

„Dúfam,že ho nedajú pitvať,dnes nemám chuť trhať sa od roboty“,povedal prvý,podstatne mladší,s opuchnutou tvárou a výraznými vakmi pod očami.

„ Keby si toľko nepil,urobil by si lepšie,stále ti to hovorím,že v krčme si ženu nenájdeš.“

„Aký si zase múdry“

„Keď som sa oženil ja...“konštatoval starší ,odchádzajúc z miestnosti. Druhý ho s mávnutím ruky nasledoval

Ostalo ticho a ja som sa mohol opäť sústrediť na neobvyklú situáciu, v ktorej som sa ocitol.Alebo to nie je neobvyklá situácia?Nanešťastie som tu sám,takže ani len nemôžem porovnať, či je toto bežný postup. Vtom sa cez okno predrali do miestnosti prvé lúče denného svetla a mne sa zazdalo,že som letmo zazrel obrysy môjho tela.„Zrkadlo by som tu asi hľadal márne“,pomyslel som si a podvedome som podišiel k preskleným dverám.Podišiel?!Pozrel som sa na sklo vo dverách a zazdalo sa mi, že vidím nejasné obrysy svojho tela.“Asi mi z toho šibe“, pomyslel som si.Nemal som ani potuchy, čo budem robiť ďalej ale rozhodne som nemal pocit,že práve toto je to miesto,kde by som chcel tráviť väčšinu času.Veď toto je pitevňa a mne zase až tak veľa nie je.Pokúsil som sa opustiť miestnosť, ale z hrôzou som zistil, že ma nejaká nedefinovateěěná sila drží v miestnosti.Nedokázal som sa jednoducho od svojho tela vzdialiť,viac, ako mi to dovoľovali hranice miestnosti.

Moja situácia sa rapídne zlepšila s príchodom noci.Nielen že som mohol opustiť miestnosť,v ktorej sa nachádzalo moje telo, ale mohol som sa voľne pohybovať, kade som chcel.Takže konečne môžem navštívíť svoju rodinu.Občas som počul o prípadoch, kedy sa zosnulý prišiel rozlúčiť so svojimi blízkymi a na znak svojej prítomnosti rozbil v miestnosti pohár alebo vyviedol nejakú podobnú duchaplnosťPobral som sa teda k domu, v ktorom sme s manželkou bývali..Bol vzdialený asi kilometer od nemocnice a ja som túto vzdialenosť prekonal neuveriteľne rýchlo.Bez problémov sa mi podarilo dostať dovnútra,prešiel som jednoducho okenným sklom bez toho, aby som vedel, ako sa mi to podarilo.Materiálne bariéry pre mňa prestali bohu vďaka evidentne existovať.Celkom ma potešilo, že mojich príbuzných moja smrť naozaj zarmútila.Dokonca aj moja inokedy sústavne ufrfľaná manželka bola ticho.Pokúsil som sa zhodiť pohár, položený na stole , ale márne.Hmotné baréery prestali pre mňa bpohužiaľ evidentne existovať .Mohol som mávať rukou ,koľko som chcel, ani sa nepohol.Podobne úboho dopadli aj moje pokusy zhodiť pohár silou vôle.Nedokázal som pochopiť, ako to robia ostatní duchovia vo filmoch.Moje pokusy ma natoľko zamestnali,že som si ani neuvedomil ako čas letí a moja rodina sa pobrala spať.Chvíľu som chodil z miestnosti do miestnosti a pozoroval ich, ale potom som pochopil, že to nemá žiaden zmysel.Pochopil som , že som pre nich jednoducho mŕtvy. Prestal som pre nich ako človek existovať.Odteraz pre nich existujem len v spomienkach. A nič na tom nezmením, aj keby som rozmlátil celú obedovú súpravu.Čo by som tým dokázal?Začali by veriť na duchov? Celý život som ich učil, že duchovia neexistujú a teraz by som im chcel dokazovať opak. Trápne!Neostalo mi nič iné len vrátiť sa k svojmu nebohému telu a čakať , kedy bude...........

............konečne pohreb.

Osobne by som dal radšej prednosť obyčajnému občianskemu pohrebu ,ale moja žena ako hlboko veriaci človek by sa s pohanským pohrebom nikdy nezmierila.Nie že by som bol nejaký neznaboh alebo ateista,ale pravidelné návštevy nedeľnej omše na najbližšej dedine, odkiaľ pochádzala moja žena a kde bola aj naša rodinná hrobka, som považoval skôr za povinný folklór ako za zmysluplne strávný čas.

„Pri poslednom súde ma snáď budú posudzovať podľa skutkov a nie podľa prezenčnej listiny nedeľných bohoslužieb“,frflal som často, keď mi omša prekazila sledovanie futbalového zápasu.

„Teba ani k poslednému súdu nepustia“.jedovala sa na moje bohorúhačské reči žena.“Ty pojdeš rovno do pekla.Tam sa stretneš s tými tvojimi futbalistami a za trest budeš hrať futbal bez prestávky tristo rokov namiesto očistca.Potom by si dal za jednu pokojnú omšu všetko na svete“.

„Ale prosím ťa,veď je to ako za socializmu.Kto chodil pravidelne na schôdze komunistickej strany ,bol vyvolený,kto nechodil,toho zaradili do nižšej platovej kategórie.Ten tvoj pánbožko by mal byť hádam trochu spravodlivejší, ako bol náš predseda okresného výboru strany.No poď už, lebo zmeškáš shôdzu“jedoval som ju zámerne,lebno som vedel, že napajedená si ma na omši nebude všímať.Často sa mi potom podarilo pod zámienkou, že„je málo miesta a ja postojím ostať vzadu a vytratiť sa za kostol na cigaretku.

Na druhej strane som bol celkom zvedavý,aké prekvapenie mi na mojom vlastnom pohrebe pripraví náš farár.Bol to síce skvelý človek,taký ten moderný typ farára, ktorý chodí autom, rád pozerá a dokonca aj hráva futbal a v zime chodí do sauny,ale jeho slabým miestom bol alkohol,čo pri povinnej konzumáii radošinskej krvi ježišovej na každej bohoslužbe nebol od Boha práve najvhodnjší dar.Absolvoval vraj svojho času dokonca aj krátke protialkoholické liečenie,ale jeho stav kolísal v pravidelnýh intervaloch.Osobne si myslím ,že poslanie ,ktoré si zvolil za voju celoživotnú náplň,nebolo to pravé orechové a starostlivosť o duše nás, zverených mu ovečiek ho nenapĺňala pocitom nevýslovného blaha ale v pravidelnýh intervloch ho evidentne zmáhala.A príprava na môj pohreb ho evidentne zastihla v období,keď ho ťarcha jeho poslania gniavila ako zemiak .Keď vplával pred oltár,usilujúc sa o rázny krok, bolo všetkým nad slnko jasnejšie, že to s posilnením omšovým vínom trochu prehnal. Svokra povedala manželke, že je chorý,má vraj chrípku.Kto vie,možno naozaj zapil vínom nejaké lieky,ale nič to nemenilo na veci, že to najlepšie nás ešte len čakalo.Hladina alkoholu v krvi mu pomaly stúpala,evidentne si riadne uhol tesne pred omšou.A tak pri čítaní písma stále viac pripomínal kaplána z Dobrého vojaka švejka,len jazyk sa mu plietol o trochu viac.Pri podávaní eucharystie mu dokonca padla na zem oblátka a pri návrate pred oltár zakopol na schodoch tak, že sa ledva udržal na nohách.Prišlo mi toho dobrého človeka úprimne ľúto a uvedomil som si, že aj boží služobník si nesie svoj ťažký kríž životom tak, ako ktokoľvek iný.Pri rozlúčke nad hrobom sa moja ľútosť k tomuto zúboženému človeku zmenila na vyslovené výčitky svedomia z toho, že sa musel v tejto nepochybne ťažkej chvíli zaoberať niečím tak triviálnym, ako je môj pohreb. Ten sa našťastie vďaka farárovej indispozícii skrátil na nevyhnutne dlhý čas a čoskoro sa skončil.Ľudia sa postupne rozišli a ja som ostal sám pri hrobe zavalenom vencami a kvetmi.Cintorín spustol ,len občas sa pri niektorom hrobe objavili nejaký ľudia.Na cintoríne zavládol bežný režim všedného pracovného dňa.Netrvalo dlho a nejaký zriadenec ho prišiel zamknúť,takže som tu ostal úplne sám.Ako je to možné?Ak som duch ja, malo by sa to tu duchmi len tak hemžiť.To sa tu naozaj nenájne nikto iný? Nie je tu žiadny iný nebožtík? Ak je toto záhrobie, mal by sa tu nájsť nejaký......

.....kamarát zo susedného hrobu.

Ale nie , úplne sám som tu predsa len neostal.Na neďalekom hrobe niekto sedí a dokonca sa mi zdá že na mňa máva.Skutočne, nejaký chlapík , ktorý sedel na neďalekom hrobe vstal, a prichádzal ku mne.Niečo mi bolo na ňom veľmi povedomé, ale necedel som si hneď uvedomiť čo to bolo.Až keď sa priblížil bližšie, uvedomil som si, čo to je.Vyzeral presne tak , ako som vyzeral ja v tých dverách na patológii.Nejasný obraz človeka, tvoreného nejakou neurčitou substanciou sa pomaly blížil ku mne a príjemným hlasom ma oslovil:“Dobrý večer, prepáčte, že obťažujem, viem že ste dnes mal náročný deň,ale nevadilo by vám ,keby som si na chvíľu prisadol.Viete, tento cintorín je malý a zriedka kedy niekoho pochovajú, takže som tu už niekoľko dní sám a je mi samému clivo. Ale ak obťažujem......“

„Naopak, som rád, že vás poznávam, neviem, čo by som si v tejto situácii počal sám“,odvetil som.

„Dovoľte, aby som sa predstavil.Zdá sa, že naše priezviská nie sú v tejto situácii veľmi doležité,hovorte mi prosím Jozef. Som lekár,presnejšie povedané, bol som predtým,ako som zomrel.Pracoval som na ambulancii v susednej dedine ,keď tu zrazu toto“.

„Teší ma, ja som Peter a som stredoškolský profesor fyziky.Ste tu už dlho?“

„Už som tu dva mesiace.“

„Dva mesiace?Ale ako je možné, že ste tu celý ten čas sám?To dva mesiace nikoho nepochovali?.A kde sú ostatní duchovia z tohoto cintorína?Kam sa podeli?“

„Posledný pohreb bol pred týždňom, ale to bol starý človek a pobral sa hneď ďalej, vôbec sa tu po pohrebe nezdržal.Ako prakticky každý.Preto som tu sám.“

„Pobral sa hneď ďalej?.Kam ďalej?!A ak sa pobral ďalej, prečo vy ste tu ostal a nepobral sa tiež,ako to vy hovoříte,dalej?“.

„Vačšina ľudí sa posmrti nezdržiava na tomto svete,ale postúpi, ako som už povedal ,ďalej.V takomto trápnom medzistave,v akom sa nchádzame momentálne my dvaja sa ocitnú väčšinou ľudia, ktorí zomreli relatívne predčasne.U starého človeka jeho okolie akosti prirodzene predpokladá, že zomrie a s jeho smrťou sa preto pomerne ľahko zmieri.Ale u ľudí v aktívnom veku, na ktorých bola rodina ,teda manželka alebo deti emočne a povedzme si úprimne aj finančne veľmi závislá ,sa môže stať , že príbuzní nie sú s jeho smrťou zmierený.A podobne je tomu aj u zosnulého samého,ak má pocit, že jeho blízky ho stále potrebujú.Vzniká tak zvláštny druh emočnej interakcie, kôli ktorému sa zosnulý nemôže odpútať a musí sa zdržiavať v ich blízkosti až do doby, kým sa jeho príbuzní a aj on sám so smrťou nevyrovnajú. A postúpiť ďalej znamená začleniť sa do niektorej úrovne vesmírneho informačného Superega, ktoré je prirodzenou súčasťou nášho reinkarnačného cyklu.“

„Reinkarnačného cyklu? To mi chceš ...teda prepáčte,chcete povedať ,že reinkarnácia skutočne existuje a že sa raz opäť vrátime medzi živých?“

„V prvom rade by sme si naozaj mohli tykať.Sme na jednej lodi a bohvie, koľko tu budeme spolu trčať.Tvoji príbuzní ťa ešte evidentne nemienia prepustiť ďalej.Zdá sa, že som oproti tebe absolvoival nejaký ten reinkarnačný cyklus viac a niektoré veci sa mi za posledné dva mesiace mlhavo vynárajú z podvedomia ako niečo, čo som už v minulosti prežil alebo sa nejako dozvedel.Okrem toho, keď som prišiel na cintorín ja, v tamom rohu sedel jeden starší veľmi vzdelaný pán, ktorý toho vedel oveľa viac a čo to mi prezradil.Sedel tu chudák pol roka, ale potom jeho manželka našťastie náhle zomrela, tak sa mohol pobrať ďalej .Poviem ti teda ,čo viem alebo tuším ja ......................

…………o reinkarnácii a posmrtnom živote.

-Takže tvrdíš, že reinkarnácia existuje a zatiaľ to vyzerá tak, že existuje aj posmrtný život.Z toho pre mňa ale vyplýva, že by mal existovať aj nejaký Boh,alebo nie?

-Samozrejme že existuje.čo si si myslel.že všetky tie národy a civilizácie s ich náboženstvami si posmrtný život a Boha len tak vymysleli?Hádam si neveril tomu,čo nás učili kedysi v škole,že ľudia si vymysleli Boha len preto,lebo si nevedeli vysvetliť prečo hrmí a tak si predstavovali nadprirodzenú bytosť,ktorá hrmoce kameňmi v krabici . Tí mali vtedy iné starosti..Určite sa v dobe kamennej nezahrievali filozofickými úvahami o zmysle života. Mali čo robiť aby prežili.

-Pozri,aj keď nie som lekár,mám aspoň približnú predstavu o tom, ,ako prebiehajú biologické procesy v ľudskom tele, ako funguje mozog a čo sa s ním stane po smrti.Onedlho po smrti je z neho kaša.Z toho môjho je teraz beztvará masa,možno už polotekutá a ja si tu kľudne sedím a rozprávam sa s tebou.Vysvetli mi, ako je to možné.

-Dobre teda ,začneme od začiatku. Poviem ti to,čo viem zatiaľ ja.Ľudský mozog je materiálna substancia na ktorú je počas dočasnej fyzickej existencie človeka vďaka chemickým a elektrickým procesom,ktoré v ňom prebiehajú ,viazané vedomie.Je to akýsi radioprijímač a počítač,ktorý umožňuje,aby človek počas života rozmýšľal.Súčasne je potrebný aj na to , aby riadil jeho telesnú schránku, biochemické a iné pochody.

-Ale ako je možné, že moje vedomie existuje ďalej?Z mozgu ,toho ako ty hovoríš tranzistoráka ,je kaša,ktorá žblnká v kostenej nádobe.Vďaka čomu existuje moje vedomie ďalej?

-Už v staroveku vznikol pojem éter.Pojem ktorým sa vedci od nepamäti snažili vysvetliť tie procesy okolo seba,ktorým nerozumeli.A nevzdali sa tejto myšlienky dodnes.Veď ako fyzik musíš vedieť, že jeho existenciou sa zaoberal dokonca aj Einstein a dodnes jeho existenciu nikto nevyvrátil jednoznačne.

-Takže grécky éter podľa teba existuje?

-Éter je pochopitelne len pojem pre typ hmoty , ktorej existenciu súčasná veda nevie vysvetliť ani zachytiť žiadnymi prístrojmi. .V skutočnosti však existujú aj jemnejšie štruktúry a formy hmoty ako tie, ktoré vie registrovať bežný človek.Existujú jemnohmotné substancie,ktoré súčasná veda nevie vysvetlit ani detegovať.Niektoré z nich vedia zachytiť senzibili a tí ich potom popisujú ako auru .

-Ale načo potom existuje mozog, keď je vedomie od neho nezávislé? Načo existujeme v našej fyzickej podobe?Načo existuje hmotný svet,načo existujú ľudia,Zem ,život,skrátka načo je potom dobrý celý tento cirkus?

-Nepredbiehaj,dostaneme sa k tomu.Veď som ti už povedal že mozog je len prechodná materiálna substancia, na ktorú sa vedomie viaže počas života človeka.

-Takže darwinizmus a celá evolučná teória je nezmysel?

-Vôbec nie.Vývoj života na Zemi a na iných obývaných planétach je výsledkom božej vôle, ale jeho vývoj je zákonitý a prebieha prirodzene.

-Podľa teba teda Zem stvoril Boh, ako nás to učili na náboženstve ? Ako to potom súvisí s evolučnou teoriou?Veď to si odporuje.

-Nič si neodporuje,odporujú si len veda a cirkev, lebo každý z nich sa hrá na svojom vlastnom piesočku s klapkami na očiach a každý z nich si myslí,že má patent na rozum.

-Povedz mi teda o Bohu niečo viac.Začínam mať výčitky svedomia z toho, ako som sa žene posmieval za to, že chodila pravidelne do kostola.

-To skutočne nemusíš,to je mu srdečne jedno.Ale o Bohu si povieme o chvíľu,najprv dokončím to , o čom som začal rozprávať, ak dovolíš Takže vývoj na Zemi prebehol presne tak , ako to tvrdia vedci.Život vznikol postupne z najjednoduchších bielkovinných štruktúr , ako sme sa to učili v škole.Ale nevznikol nejakou šťastnou náhodou, ako sa snažia tvrdiť niektorí vedci. Existencia života vo vesmíre je zákonitá . Život je prítomný všade vo vesmíre, jeho základné stavebné prvky sa vyskytujú dokonca aj v kométach.Vesmír nie je len kus neživej hmoty,všade sa v ňom vyskytuje voda ,amoniak a ďalšie prvky, potrebné k vzniku života.Potom je to už len otázka priaznivých podmienok, aby sa tieto základné zložky organickej hmoty začali zdokonaľovať a meniť na živé organizmy.Vznik života je daný tými istými zákonmi, ktorým podlieha vývoj celého vesmíru.Sú to božie zákony a prirodzený vznik života je vo vesmíre zakódovaný.Vznik života je jeden zo základných božích zákonov vesmíru.Hmota všade vo vesmíre sa riadi tými istými zákonmi,ktoré jej určil Boh.Má všade vo vesmíre tie isté fyzikálne a chemické vlastnosti a pre celý vesmír platí spoločný jazyk a tým je matematika.

-To si ma potešil.Tomu som naozaj ochotný veriť.Matematika sa mi javí skutočne ako najuniverzálnejšia forma pre vyjadrovanie informácii

-Je to skutočne tak a vedeli to už starovekí gréci.Civilizácie môžu vytvoriť rôzne kultúry a jazyky na vyjadrenie svojich myšlienok, ale len matematické systémy v celom vesmíre sú kompatibilné, lebo vznikli v jednom spoločnom vesmíre,ktorý má všade rovnaké zákonitosti Na základe matematického jazyka je vyjadrená fyzikálna aj chemická podstata vesmíru.

-Ale aj tieto kritériá musel predsa niekto stanoviť.Niekto predsa musel určiť ,že sa vesmír takýmto jazykom a jeho pravidlami bude riadiť.

-Samozrejme .A jediný, kto mohol byť takého niečoho schopný,je Boh. Boh sa postaral o princípy,na základe ktorých vesmír funguje.Dal mu univerzálnu schému ktorá determminuje vesmír vo všetkých jeho častiach .Takže dnešné tvrdenia fyzikov o tom, že možu existovať rôzne typy vesmírov sú mylné.

-Aj to sa mi zdá celkom rozumné.Matematika je skutočne dostatočne spoľahlivý systém na zabezpečeie bezporuchového chodu akéhokoľvek systému.

-Veď práve to je ten geniálny princíp, boží princíp vesmíru.Boh stanovil všetky kritériá jeho vývoja a existencie a zakódoval ich pomocou matematiky do prvkov a fyzikálnych procesov vo vesmíre tak ,aby tento systém podliehal samoregulácii.

-Takže podľa teba je tento systém taký dokonalý, že už vlastne ďalšie Božie zásahy nepotrebuje? Čo potom robí Boh?

-Každopádne nebehá po vesmire a nekontroluje každú planétu ani to, či sa večer pred spaním modlíš a či chodíš do kostola.Takéto predstavy o Bohu sú dosť naivné.A musím ťa sklamať aj v tom ,že by bol tento systém absolútne bezporuchový.Taký zložitý systém musí zákonite zahŕňať aj možnosť porúch , ale súčasne obsahuje aj opravné mechanizmy, ktoré Boh v prípade potreby riadi .

-Ale na základe čoho potom prebieha evolúcia?

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971837-2-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Predslov.

Poďakovanie.

Ako som prišiel na onen svet.

............konečne pohreb.

.....kamarát zo susedného hrobu.

…………o reinkarnácii a posmrtnom živote.