Kronika kambionů – Smrtící pouto

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Jaime Reed

Kronika kambionů – Smrtící pouto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mým přátelům:

uším, které trpělivě naslouchají,

ústům, která dávají dobré rady,

a štědrým rukám, které se vždy podělí.

Jste k nezaplacení

1

Pro kambiony je ze všeho nejdůležitější rovnováha.

Nikdy se nesmíte přestat ovládat, nikdy nesmíte popustit uzdu svým emocím a hlavně nikdy nesmíte zapomenout, kdo jste a co žije uvnitř vašeho těla. Abyste takového sebeovládání dosáhli, musíte to mít v pořádku v hlavě a mít nejen hroší kůži, ale taky vysokou odolnost vůči všemu divnému a nevysvětlitelnému, protože stačí jeden chybný krok a je po všem. I když se to zpočátku může zdát lákavé, není nic tragičtějšího a trýznivějšího než ztratit sama sebe.

No, vlastně možná něco trýznivějšího existuje. Střední škola.

Prodírala jsem se nemilosrdným proudem komíhajících se batohů, ostrých loktů a švihajících copů v naději, že se mi povede dostat se do velkého přednáškového sálu bez úhony. Školní chodby kypěly davy spolužáků, neorganizovaným tlacháním a neurvalým mlácením dveřmi od skříněk. Podlaha se otřásala dusotem nohou, které zdrhaly ze čtvrté hodiny dnešního vyučování.

Fotbalový tým hulákal oslavné chorály vzývající bohy trofejí vystavených v prosklené vitríně před ředitelnou. Pubertální barbínky se shlukovaly do neprostupných kroužků, prohlížely si módní časopisy a slintaly nad nejnovějšími výstřelky. Přímo přede mnou se otevírala překážková dráha sestávající z bezostyšně se oblézajících párů, které by se spíš měly odklidit někam do hodinového hotelu a přestat blokovat školní chodby. Jediné, co tomu všemu chybělo, byl kýčovitý popík hrající jako kulisa a logo televizní stanice v horním rohu. I když nutno dodat, že v televizi byly školní budovy mnohem méně zaneřáděné, a vsadím se o cokoli, že to v nich nepáchlo dezinfekcí a zaschlým kečupem.

Skryla jsem obličej za zrcadlovými brýlemi a snažila se ignorovat nepřátelské dýky pohledů, které po mně vrhalo ženské osazenstvo chodby, zejména ty jeho členky, jejichž kluci se nacházeli někde na blízku. Dokonce i moje „spolubydlící“ Lilith se naježila z těch laserových paprsků nenávisti, jež létaly mým směrem.

Mí spolužáci mě pasovali na exota střední školy James City. Ne kvůli červenobílému pramínku, co jsem nosila ve vlasech, ani kvůli mojí postavě připomínající jablko na nožičkách, ale kvůli nepokrytě nadšenému zájmu, který mi najednou začali projevovat všichni kluci, jimž jsem zkřížila cestu. Taková je kletba toho, že vás posedne sukubus.

Ještě před třemi měsíci bych nebyla schopná vysvětlit, co to kambion vůbec je, natož abych tušila, že existuje něco jako lidsko-démonický hybrid. Teď jsem ale z vlastní zkušenosti věděla, jaké to je, nosit v sobě duši sukuba, která ze mě vysává energii a láká do mých smrtících spárů nic netušící muže. S těmi upřenými, hladovými pohledy a ne úplně mravnými návrhy jsem nemohla nic moc dělat. Mohla jsem maximálně uhýbat očima, snažit se držet dál od problémů a modlit se, aby červen přišel co nejdřív. Už mi zbývalo jen osm měsíců.

Jakmile jsem vešla do auly, na moje sítnice zaútočila blýskavá světla. Uprostřed sálu se na vyvýšeném pódiu tyčily dvě temně šedé plachty jako pozadí a dva najatí fotografové tu zvěčňovali náš poslední ročník střední školy pro budoucí generace. Ze dvou opačných stran pódia se táhly dvě fronty a kroutily se podél zdí sálu.

Dusala jsem po strmých schůdcích do sálu, kde se učitelé snažili udržet pořádek. Dole jsem u stolku našla svoje jméno, vzala si lístek a jeden z těch levných plastových hřebenů, které se obvykle používají v nemocnici, když vám sestřičky hledají ve vlasech vši. Pak jsem se postavila do fronty. Přede mnou stála pěkná řádka lidí a holky si upravovaly vlasy a make-up. Další studenti posedávali na lavicích a zjevně vůbec nespěchali zpátky do tříd.

Sotva jsem se zařadila do fronty, přitočila se ke mně moje nejlepší kamarádka, položila mi hlavu na rameno a celá se otřásala smíchem. „Ty jo, vidělas, co má na sobě Courtney G.? Vypadá jako laciná šlapka po flámu.“

Otřela jsem si papírovým kapesníkem lesklý nos a bradu. „Ale no tak, Mio, nebuď zlá. Ne všichni mají takovej cit pro módu jako ty.“

„To samozřejmě ne, ale všichni by měli ovládat aspoň základy ladění barev. Jako vážně?“ Mia zavrtěla hlavou a zděšeně vykulila čokoládově hnědé oči. „A další věc. Kdy už se ty děcka naučí, že nemá cenu první týden školy vynosit všechno nový oblečení? To se musí postupně inkorporovat do šatníku.“

Mia Moralezová, módní policie a jednočlenné gestapo. Jak se jí dařilo se svými modely obcházet školní řád o oblékání, bylo největší záhadou století, a dnešek nebyl výjimkou. Miiny šaty odhalovaly víc kůže na stehnech i na prsou než rodinné menu v KFC. Přesto si ji ale nikdo nikdy nezavolal do ředitelny. Jak jí to mohlo procházet? Záviděla jsem jí odvahu i štíhlou postavu, ale poslední dobou hlavně schopnost zvládat matiku levou zadní. Ta holka byla chodící kalkulačka se zálibou ve značkovém oblečení.

„Panebože! Co to máš na obličeji?“ Mia si mě otočila k sobě a vzala mě za bradu. „Sam, kdo ti to udělal?“

Proč mají lidi vždycky nutkání ohmatávat a zkoumat zranění ostatních? Uhnula jsem před jejími nenechavými prsty. „Trefil mě balon při vybice,“ odpověděla jsem a zhluboka se nadechla. Bylo mi jasné, že jí budu muset vyklopit celou historku, jinak mě nepustí.

Dneska při tělocviku dosáhla ženská agrese proti mně svého vrcholu, když si mě ostatní holky vybraly jako cvičný terč. Z vybíjené se tak stal třicetiminutový boj na život a na smrt, ale tělocvikářka předstírala, že nic nevidí.

Caleb, můj hlavní přítulník a kolega kambion, si s agresivními ženskými taky užil svoje. Říkal mi, že jsme pro opačné pohlaví neskutečně přitažliví, a varoval mě před tím, že od ostatních holek, hlavně těch hodně nejistých, můžu očekávat zášť a projevy nepřátelství. Jenže já tenkrát jen pokrčila rameny s tím, že to přece zvládnu. Teď mě však každodenní dávka nenávisti začínala vyčerpávat a touhu po dívčím kamarádství jsem neměla jak utišit.

Tedy skoro.

„Ty zlomyslný krávy!“ vřískala Mia, když si vyslechla můj srdceryvný příběh. „Zrovna dneska ti udělaj monokl! Tyhle fotky přece budou ve školní ročence, uvidí je úplně všichni. Koukni se na sebe, jsi jen stín svého bývalého já! Ale neboj, já si je podám.“ Mia se rozhlédla po sále, jako by tu někde ve stínech čekaly další útočnice.

A cenu za největší přehrávání získává…

Nebylo to zase tak hrozné, trocha korektoru a budu v pohodě, otok už taky skoro zmizel – jen kolem lícní kosti jsem ještě měla trochu opuchliny. „Nech to plavat. Dokážu se o sebe postarat sama,“ ujistila jsem ji.

„Já vím, ale přece tě nemůžou –“

„Vážně to nech bejt, Mio. Nechci ještě další problémy. Chci tenhle rok jen přežít bez většího krveprolití.“

Ještě jsem ji musela pár minut přesvědčovat, ale nakonec se mi to povedlo. Mia si založila ruce na hrudi a přejela mě pohledem od hlavy až k patě. Dlouhé tmavé kadeře jí splývaly po pravém rameni jako jedna obří vlna, což jen podtrhávalo její exotické rysy. „Ale ty kontaktní čočky si na to focení brát nebudeš, ne? Sice by ti to přidalo na sex-appealu, ale zase to taky dost přitahuje pozornost k tomu monclu.“

Zarazila jsem se s hřebenem ve vlasech. Když jsem ráno odcházela z domu, měla jsem pocit, že jsem na něco zapomněla, ale už jsem měla zpoždění. Předstírat, že jsem normální, vyžadovalo hodně úsilí. Abych nevzbuzovala moc podezření, musela jsem si objednat doživotní zásobu hnědých kontaktních čoček, abych vypadala jako předtím, než se do mého těla nastěhovala démonická duše. Díky Lilith začaly být moje oči ale extra citlivé. Moje spolubydlící nesnášela, když jí ve výhledu překážela podivná okna. Abych ji uklidnila, každých pár dní jsem si brala nový pár čoček a hned po příchodu domů si je vyndávala. Všichni okolo mě si mysleli, že nosím smaragdově zelené čočky, a ne naopak.

„No, vlastně mám v plánu na tý fotce zazářit,“ odpověděla jsem přidrzle.

„No, jak chceš. Já padám. Uvidíme se pak,“ rozloučila se Mia zrovna ve chvíli, kdy jsem si přes její rameno všimla, že do sálu vchází Malik Davis. Věděla jsem, že jakmile mě zmerčí, pokusí se se mnou dát do řeči.

Otočila jsem se na Miu a cítila, jak se ve mně zvedá vlna paniky. „Ty už máš focení za sebou?“

„Byla jsem první na řadě. Chtěla jsem to sfouknout co nejdřív. Vypadat takhle skvěle celý den není zrovna hračka.“ Mia odkvačila dřív, než jsem ji stihla chytit a udělat si z ní štít.

Obvykle na lidech takhle nevisím, ale zrovna teď se mi fakt nechtělo se vybavovat s Malikem. Stačilo, že mě na lesklém fotopapíře zvěční s monoklem na oku. Nepotřebovala jsem, aby mi to předhazoval ještě on.

Malik Davis byl taky v posledním ročníku a stal se z něj můj nový stín. Vždycky po něm jely všechny holky ze školy. A jako by té pozornosti neměl dost, před měsícem se z něj stala skoro celebrita poté, co obtočil svoje auto kolem stromu a odešel od bouračky prakticky bez škrábnutí. Dosud ho neomrzelo tu hrdinskou historku vyprávět všem okolo. Kdo by nechtěl chodit se sexy kapitánem basketbalového mužstva, který dokázal přelstít i smrt? Jo, správně. Já.

„Jak se vede, mrňousi?“ protáhl Malik sladkým hlasem, který by snad rozpustil i máslo. O záda se mi otřelo jeho pevné tělo.

Ta přezdívka mě bodala v uších a naskočila mi z ní husí kůže. Jasně, dosahovala jsem mu sotva k ramenům, ale nebyla jsem žádný trpaslík a poukazovat na něčí nedostatky nebylo zrovna nosné téma ke konverzaci.

„Super, dík. A ty?“ Fronta se pohnula a já postoupila dopředu.

„Já se mám skvěle, hlavně teď, když jsem tě potkal,“ pošeptal mi Malik přímo do ucha.

„To trochu přeháníš, ne? Ty přece ke štěstí holku nepotřebuješ. A pokud jo, máš jich na výběr spoustu.“

„To možná jo, ale já mám, holka, oči jen pro tebe. Vůbec nechápu, proč jsem si tě předtím nevšimnul. Vždyť máme společný hodiny a tak. Mně se vždycky líbily holky se světlejší pletí a ty tvoje kontaktní čočky jsou fakt sexy. Vypadaj tak opravdově.“

A je to tady. Kdybych tak dostala čtvrťák pokaždý, když někdo začne mluvit o barvě mých očí.

„Na něco se tě zeptám. Co dělá taková fajn roštěnka jako ty s tím bílým klukem? Víš, že tě jen využívá, že jo?“

Zarazila jsem se. „Využívá? Na co?“

Malik mi pomalu přejel pohledem po těle. „No hádej.“

Na to jsem mu nehodlala odpovídat. Připomněl mi tím, proč ho vlastně nemůžu ani vystát. Malik mi už od deváté třídy neustále předhazoval můj smíšený původ, vysmíval se mi a odsuzoval mě za to, s kým se kamarádím, jak mluvím, co poslouchám za hudbu… a teď i to, s kým chodím. Během našich krátkých střetů často zaznívala slova jako přeběhlice, zebra nebo Oreo. Ještě nikdy mě nenazval „fajn roštěnkou“, ale tahle nová přezdívka vznikla nepochybně zásluhou vlivu mojí spolubydlící.

„Nemyslím to nijak zle,“ pokračoval Malik. „Jenom –“

„Jenom co, Maliku? Protože tvůj tón se mi vůbec nezamlouvá.“

„Ten tvůj Caleb tě nikdy nebude brát vážně, Samaro. Vezme si od tebe, co chce, a pak tě nechá.“

„Budu hádat. Ty jsi pro mě mnohem lepší volba, protože přece všichni víme, že ty bys nikdy žádnou holku nesvedl a pak ji neodkopnul,“ střelila jsem po něm.

Fotografova energická asistentka křikla, že mají přistoupit další dva lidi, což jsme byli Malik a já.

Malik jí předal svůj lístek a pak se ke mně otočil. „Hele, jen se ti snažím pomoct. Jak to s někým takovým vůbec můžeš vydržet?“

To mi stačilo. Začínala mě z něj fakt bolet hlava. A v týhle škole se zdvořilostí evidentně nikam nedojdete. Otočila jsem se na patě a vrhla na něj zlostný pohled. Malik se tvářil pobaveně, ale to nemělo trvat dlouho.

„Tak podívej. Tohle se nedá nijak zaobalit, takže se ani nebudu namáhat. Co dělám se svým klukem, se tě vůbec netýká. Dokážu si představit, jak tě žere, že za tebou neběhám jako ostatní holky nebo že se ti v životě nepovede ochutnat moje vnady, ale vážně bys za mnou měl přestat dolejzat, nebo tě nakopu do prdele.“ Napochodovala jsem na pódium a nechala za sebou Malika opařeně stát.

Asistentka mi pokynula ke stoličce a nakázala, ať se posadím a narovnám. Malik si sedl před šedé pozadí po mojí levici. Cítila jsem z profilu jeho palčivý pohled, ale nehodlala jsem mu dopřát to potěšení a otočit se na něj.

Prostě na něm bylo něco, co mi vadilo, dokonce ještě víc než obvykle. Jako by kolem sebe měl auru nebezpečí, něčeho nadpřirozeného, co mi nahánělo hrůzu. Lilith to cítila taky a dávala mi svůj neklid najevo ostrým mravenčením podél celé páteře a v nervech kolem mého žaludku. Zatímco mi fotograf natáčel bradu a rovnal ramena, sklouzla jsem rychlým pohledem k Malikovi.

Byl to pohledný kluk, rozhodně hezčí než můj přítel, i když to bych nikdy žádné živoucí duši ani šeptem nepřiznala. Styděla jsem se připustit, že i mně se o něm párkrát zdálo a obvykle se v těch snech vyskytovala taky vana plná horké vody a káď vanilkové zmrzliny. Tohle tajemství si vezmu do hrobu. Navíc, to, jak vypadáte, je úplně fuk, pokud jste povýšený kretén, který se v ostrém světle mění v kostlivce.

Počkat, cože?!

Zamrkala jsem a prudce se na stoličce otočila Malikovým směrem. Vážně jsem právě viděla to, co si myslím? V záblesku foťáku jako by se jeho oblečení i jeho kůže a tělo vypařily a na stoličce seděla jenom kostra. Ten podivný rentgenový pohled se mi naskytl jen na zlomek vteřiny, ale stačilo to, abych málem vyletěla strachy z kůže.

Malik se zvedl a odkráčel na druhou stranu pódia. Střelil po mně ještě letmým pohledem a usmál se mnohem zářivěji, než by se slušelo. V tmavě hnědých očích se mu objevil zlatavý záblesk, ale okamžitě byl zas pryč.

„Zlatíčko, dívej se sem. A narovnej se.“ Hlas fotografa mě vrátil do reality.

Srdce mi ale v hrudi dál vyťukávalo SOS a já se marně snažila pochopit, čeho jsem to právě byla svědkem. Roztáhla jsem rty do toho nejfalešnějšího úsměvu v dějinách a čekala na blesk fotoaparátu.

Nadpřirozené věci už mě dávno nešokovaly, ale svoji zvědavost jsem nedokázala jen tak potlačit. Události uplynulého léta mě naučily věřit svým pocitům, smířit se s nimi a čekat nečekané. Možná jsem nebyla jediný exot, který za vzděláním chodil na školu James City. Možná, že jsem s tou novou mocí, co jsem získala a kterou jsem se teprve učila ovládat, dostala i schopnost předvídat nebezpečí jako v Nezvratném osudu. Ale nejspíš to byla jenom moje přehnaně aktivní představivost, což se mi poslední dobou taky stávalo dost často.

Bylo mi však jasné, že tohle je nějaké varování, jako slabé zašeptání, v němž jsem nedokázala rozeznat jednotlivá slova.

2

Ačkoli se v mém životě změnilo skoro všechno, v knihkupectví Buncha Books se nezměnilo skoro nic, stejně jako se nic nemění v animovaných seriálech – postavy nestárnou ani si nepřevlékají oblečení. Bylo to celkem osvěžující.

Z reproduktorů se linul alternativní jazz. V oddělení s erotickou literaturou se nad jednou z knížek pohihňávala skupinka holek. Mladí podnikatelé zneužívali wi-fi internet, který obchod zdarma poskytoval, a seděli přilepení ke svým notebookům. Po všech křeslech se rozvalovali dědoušové, kteří si knihkupectví spletli s domovem důchodců, a četli noviny. No prostě obvyklý den v Buncha Books, podkreslený těžkou vůní čerstvě upečených sušenek a horkého espresa.

V kavárně se mnou měla službu Alicia Hollowayová, energická a neposedná jako vždycky, což mi trochu kazilo odpoledne. Se svou drobnou tváří, důvěřivýma hnědýma očima a hřívou spletenou do copánků mi vždycky připomínala černého lesního skřítka, který se ztratil a nemůže najít cestu domů. Stála u stroje na kávu a sledovala, jak v plechové nádobce pění horké mléko.

„Já to nechci nějak odsuzovat nebo tak něco, ale je to prostě divný,“ vrátila se už pokolikáté k mojí a Calebově nepravděpodobné romanci. „Neexistuje něco jako nějaký pravidla o tom, že spolupracovníci spolu nesměj chodit?“

„A neexistuje něco jako nějaký pravidla o tom, že by si každej měl všímat svýho?“ pitvořila jsem se po ní, zatímco jsem si utírala mokré ruce a především opatrně sušila zlatý náramek na svém zápěstí. Otočila jsem řetízkem tak, aby byla vidět destička s vyrytým jménem, a Lilith mi při pohledu na svoje jméno vyvedené ve zlatě elegantním písmem poslala zabrnění po páteři.

Alicia nesouhlasně zamlaskala a položila na barový pult tác s připravenými nápoji. „Někdo si zapomněl vzít do práce dobrou náladu. Já jen říkám, že byste se měli snažit bejt víc nenápadný. Víš jak, lidi hodně mluví.“

Sledovala jsem ji, jak spěchá k pokladně, aby obsloužila dalšího zákazníka. „To jo, jako třeba když ve škole hodně mluví o tvým tragickým vztahu s Garrettem Davenportem.“

„Cože?“ vyjekla Alicia a rozsypala drobné, které právě zákazníkovi vracela. Rychle se omluvila a pak se na mě vyděšeně otočila. „Co jsi slyšela?“

Našpulila jsem rty. „Ale, tak různě,“ zabroukala jsem. „Třeba že jste spolu tajně chodili, než umřel, a že všechny tři Courtney teď chtějí tvoji hlavu na stříbrným podnose. Udělala sis nepřátele na hodně vysokých místech. Dej si bacha. Holky od nás jsou pořádný potvory.“

Alicia vzpurně zvedla bradu a nalila do mixéru kávovou směs s ledem. „Já se jich nebojím.“

Přejela jsem pohledem ke vchodu do knihkupectví. „Jasně. Takže kdyby se tu teď objevila třeba Courtney B., tak bys neměla vůbec nahnáno?“

„Ani trochu.“

„To je dobře, protože k nám právě fakt jde.“

Než jsem se stihla otočit, Alicia se vypařila a mixér nechala puštěný. Kam zmizela, jsem poznala jen podle rozhoupaných lítacích dveří do zadní kuchyně. Dokončila jsem za ni objednané nápoje a pomalinku se odebrala k pokladně. V duchu jsem se modlila, aby mi na setkání s rudovlasou divou vystačila trpělivost.

Tři Courtney byly po celé škole proslulé svou nelítostnou tyranií a Courtney B. všemu vládla jako krvežíznivá královna prokletých. Po nedávné smrti Garretta Davenporta se trio vzneslo až ke hvězdám a všechny tři Courtney se snažily z nové popularity a soucitu vytřískat maximum – celý první týden školy chodily jenom v černém. Ale podle modelu, v němž přikráčela Courtney B. dnes, už bylo období smutku za nimi.

Byla totiž od hlavy až k patě oblečená do drahých značkových kousků a nakrucovala se, jako by nebyla v kavárně, ale na přehlídkovém mole. Chyběl tu jen fotograf a větrák, který by jí čechral vlasy. Kromě toho, že byla Courtney B. naprosto tupá, měla ještě nepřekonatelnou schopnost nacpat do každé věty nějakou urážku. Rozhodla jsem se svoje odpovědi omezit na dvě a méně slov, aby mě náhodou nevyhodili za nezdvořilé jednání se zákazníkem.

Courtney B. bouchla kabelkou o pult a rozhlížela se okolo po kořisti, která jí právě zmizela z dohledu. Pak svoje ledově šedé oči zklamaně upřela na mě. „Ahoj. Ty se mnou chodíš na španělštinu, že jo? Jmenuješ se Sam?“

„Sí,“ odpověděla jsem jí se smrtelně vážným výrazem. Ta buchta je fakt neuvěřitelná. Měly jsme několik společných předmětů už aspoň od páté třídy, a ona si pořád ještě není jistá mým jménem?

„To je jako zkrácenina ze Samanthy?“

„Ne.“ Ukázala jsem na svoji jmenovku.

„Aha. Sorry. Hele, znáš toho pěknýho kluka, co tu pracuje? Nějakej Caleb?“ Znovu přejela pohledem po prodejně.

Poklepala jsem si prstem na rty a dělala, že přemýšlím. „Jo, počkej, skoro metr devadesát, hnědý vlasy, modrofialový oči, vždycky voní jako cukrová vata? Jo, to je můj přítel,“ zdůraznila jsem poslední slovo.

„Fakt?“ Courtney se na chvíli zatvářila šokovaně, skoro zhnuseně. Pak letmo sjela očima po mojí postavě. „Tak to bys mi možná mohla pomoct. Potřebuju, aby ses ho zeptala, jestli by nechtěl dělat dýdžeje na mojí halloweenský party. Na narozeninách Robbieho Forda byl vážně super, takže bych ho fakt chtěla… teda aby mi na tý oslavě zahrál,“ namotávala si pramínek vlasů na prst se skvěle upraveným nehtem.

Na to, že po mém chlapovi jedou úplně všechny, už bych měla být zvyklá, ale pořád to vyžadovalo víc trpělivosti, než kolik jsem měla k dispozici. „Určitě se mu o tom zmíním, ale myslím, že by to znělo víc obchodně od tebe. Najdeš ho v hudebním oddělení, tamhle,“ ukázala jsem prostředníčkem na druhou stranu prodejny. Nemohla si toho gesta nevšimnout.

Courtney mlaskla a přejela si jazykem po předních zubech, jako by zjišťovala, jestli už jí povyrostly upíří tesáky. „Dík. Já vím, že ty na to asi moc nejsi, ale zkusím tě přidat na seznam hostů.“ Pak pohodila vlasy tak, že si u toho snad musela vykloubit krk, a odmašírovala.

Opřela jsem se celou vahou o pult a pomalu vydechla, abych ze sebe dostala jed z jejích slovních žihadel. Tohle byl rozhodně zajímavý vývoj událostí. Halloweenské party u Courtney byly proslulé po celé škole, ale na rozdíl od večírků u Robbieho Forda se na ty Courtneyiny dostali jen vyvolení. Mia se zblázní žárlivostí, jestli dostanu pozvánku dřív než ona! Jediná nevýhoda byla v tom, že budu muset Caleba nechat napospas té harpyji.

Byla to pro něj ale fakt skvělá příležitost. Caleb se chystal odejít z Buncha Books, aby mohl točit deskami na plný úvazek, jenže jeho slibně se rozjíždějící dýdžejská kariéra taky znamenala, že se vidíme mnohem méně často, než bychom chtěli. Hudba vládla našemu vztahu a byla to jediná vášeň, kterou mi nevadilo s ním sdílet.

„Už je pryč?“ ozval se z kuchyně nesmělý hlásek.

Potvrdila jsem, že nebezpečí pominulo, a Alicia se vyplížila z kuchyně s výrazem úlevy ve tváři. Potřásla jsem hlavou. Tahle druhanda s laníma očima bude potřebovat ještě hodně životních lekcí v pesimismu, aby vůbec přežila střední školu. Moje mateřské instinkty mi velely snažit se její nevinnost chránit, takže jsem ji neustále sledovala ostřížím zrakem.

Všimla jsem si, že se chvěje úzkostí. „Hele,“ oslovila jsem ji. „Kdyby to začalo bejt fakt špatný, zavolej mi, jo?“

„Dík.“ Alicia mi věnovala chabý úsměv a vrátila se k pokladně.

I když jsem ve všední dny pracovala jen na několik pětihodinových směn, čas jako by se zase plazil šnečím tempem. Alicia se ze všech sil snažila mě zabavit nejnovějšími drby, ale bez Nadine to tu prostě nebylo ono. Bez ní už nic nebylo ono.

Začala jsem Alicii srovnávat s Nadine. Alicii trvalo věky, než při zavíračce zabalila zbylé jídlo, zatímco Nadine by to sfoukla během pěti minut. Alicia se ráda smála a vybavovala se zákazníky, kdežto Nadine je sotva obsloužila, natož aby je poctila úsměvem. Alicia byla moje kamarádka, znala jsem ji odjakživa a zbláznila bych se, kdyby se jí něco stalo, ale přece jen jsem měla pocit nespravedlnosti.

A právě proto jsem se s Nadininou smrtí ještě pořád nedokázala smířit. Rýpala jsem se v tom dál jako v čerstvé ráně, kterou možná čas nakonec zacelí, ale zatím zela otevřená a neléčená a hrozilo, že do ní vnikne infekce. I kdybych bývala věděla, co všechno se stane, bylo by to k něčemu? Kdyby mi Nadine neumřela v náručí, Lilith by necítila potřebu opustit loď a nastěhovat se ke mně. Možná, že Lilith byla její dárek na rozloučenou, tajemství, které mi svěřila do opatrování.

Když jsme konečně všechno sklidily, odklikla jsem si u počítače odchod a jako ve snách zamířila do místnosti pro zaměstnance. Dneska jsme měli každoměsíční setkání knižního klubu a už jen to mi stačilo k pohřební náladě, ale když jsem sklouzla pohledem k židli, na níž sedávala Nadine, propadla jsem se do své deprese ještě hlouběji.

V duchu jsem ještě pořád doufala, že Nadine spatřím, jak s blond vlasy staženými do neupraveného drdolu vchází do dveří. Podle nepsaného pravidla seděli všichni zaměstnanci vždy na stejných místech, takže jsem nebyla jediná, kdo se zarazil při pohledu na prázdnou skládací židli vedle automatu na nápoje. Dokonce i Linda, vedoucí obchodu, k opuštěné židli zalétla pohledem, jako by se snad bála, že pokud se na ni někdo posadí, stihne ho nevýslovná kletba.

Ucítila jsem jemné zatahání za zápěstí a při tom jediném dotyku jako by se celé moje tělo uvolnilo. Moje ponurá nálada jako by se vypařila a místo ní se kolem mě utvořila důvěrná kukla. Tu ruku jsem znala nazpaměť, stejně jako to ostatní, co k ní patřilo – sladká vůně teplého pečiva a pořádná dávka drzosti. Žádní motýlci – v mém břiše poletovala kolonie netopýrů. V hrudi se mi jako pěst sevřelo radostné nadšení.

Caleb se na mě usmál a vedl mě k židlím. Volnou rukou si odhrnul vlasy z obličeje, ale marně, okamžitě mu tvář zase zakryly. Pozorovala jsem světle hnědé pramínky, které se mu jemně stáčely kolem čelisti. Skrz záclonu jeho kadeří pronikal zářivý paprsek ametystového světla. V té barvě se odrážela Calebova nálada i touhy jeho spolubydlícího.

„Je to jen židle, Sam. Není posedlá žádným duchem,“ zamumlal Caleb a posadil se vedle mě.

„Ta židle ne. Jen my,“ ušklíbla jsem se, ale moje myšlenky znovu zalétly k zesnulé kamarádce.

Nadinina životní energie – která na mě přešla spolu s Lilith – se nakonec rozplynula, ale její vzpomínky jsem v sobě dál měla uložené jako v úschovně. Všechny narozeninové oslavy, pohádky na dobrou noc, všechna bláznivá dobrodružství – kromě jednoho. Bylo zvláštní, jak se mi před očima otevíraly všechny stránky jejího života, ale v její minulosti byl jeden malý prázdný bod, jako scéna vystřižená v postprodukci.

Tvrdit o Nadine, že byla cynická, by bylo hodně slabé slovo. Ale dokonce i ona dokázala hluboce milovat. Vzpomínka na tuhle lásku však byla dobře ukrytá. Tušila jsem, že ten cit byl mnohem nebezpečnější než city, které Nadine chovala ke své rodině. Byla to láska, kterou nikdo při smyslech nemohl chovat k muži, jehož tvář mi zůstávala skrytá. Proto mě zaskočilo, že holka, která to měla v hlavě celkem v pořádku – pokud pominu občasné záchvaty morbidity – něco takového vůbec zažila. A ani se mi s tím nepochlubila! Říkaly jsme si přece s Nadine všechno.

Ta záhada mě zaměstnala po celou dobu knižního klubu, takže mnou Caleb musel zatřást, když bylo po všem. Úplně jsem ztratila pojem o čase a ani jsem kolegům nepředstavila svoji knihu. Zatímco se ostatní trousili ze dveří, Alicia po mně na rozloučenou hodila pohledem a vycenila zuby v triumfálním úsměvu.

Caleb ke mně natáhl ruku a pomohl mi vstát. Když se usmál, v obou tvářích se mu dělaly hluboké ďolíčky, jako dvě závorky rámující jeho úchvatné rty.

„O co jsem přišla?“ zeptala jsem se.

„Alicii se splnil sen. Jako knihu měsíce jsme vybrali třetí díl Přízraku. Alicia tady deset minut přednášela na téma, jaké to je chodit s totálně sexy duchem.“ Caleb dokonale napodobil Aliciin pištivý tón. „Věděla jsi, že podle toho budou točit film?“

„Jo, slyšela jsem.“ Sáhla jsem po kabelce a následovala Caleba ke dveřím.

Popřála jsem všem dobrou noc a s Calebem za zády vyšla do nočního chladu. Caleb mě objal kolem pasu, pevně mě stiskl a zvedl do vzduchu, takže jsem vyjekla. Několik kolegů se po nás ohlédlo a zvedlo oči v sloup. Caleb mě přes parkoviště nesl ke svému džípu.

Kolem nás projelo modré SUV a zatroubilo. „Jděte si s tím do hotelu!“ křikla na nás Alicia z otevřeného okénka, zatímco ji její otec odvážel domů.

„To není zas tak špatnej nápad,“ pošeptal mi Caleb do ucha a pak mě políbil na krk.

Pokusila jsem se vymanit z jeho sevření. „To by stačilo. Sire, nejste hoden mé společnosti.“

„Ale no tak! Nebuď taková.“

„Pusť mě, prachbídný pse! Tak chlípné myšlenky v hlavě chováš, zlotřilče nečistá!“

Caleb vyprskl smíchy a položil mě zpátky na zem. „No dobře, dobře, Lady Macbeth, ať je po tvém.“

Opřela jsem se o dveře jeho auta a zamračila se.

„Co se děje?“

Přejela jsem si hřbetem ruky přes oči. „Nic. Asi je toho na mě moc.“

„Vážně? A nemá to něco společnýho s tvým okem?“ přejel mi palcem po zhmožděné tváři.

S tím dotykem se v modřině ozvala bolest a mně v hlavě vytanuly všechny události dnešního dne. „Hele, možná to bude znít pošahaně, ale já mám dojem, že jsem dneska něco viděla.“ Vyprávěla jsem mu o Malikovi a světelné show během focení a o tom zlověstném pocitu, který mi to všechno nahánělo. Caleb nevěřícně mlčel, dokud jsem nedomluvila.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: