THRILLER

DVOJÍ TVÁŘ

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Kathrin Lange

Thriller – Dvojí tvář – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kathrin Langeová se narodila v roce 1969 v Goslaru. Pracovala zprvu jako nakladatelská knihkupkyně a mediální designérka, v roce 2005 se však stala profesionální spisovatelkou. Je známá především svými historickými romány a knihami pro mládež. Dvojí tvář je její první thriller. Kathrin Langeová žije se svou rodinou poblíž Hildesheimu.

Pro Moniku a Stefanii.

V přátelské náklonnosti.

A pro Tjadu.

Moc ti děkuji. Ty víš, za co.

1. KAPITOLA

Občas Kim Nininu smrt připomínaly pouze maličkosti. Stejně jako dneska dopoledne.

Seděla na lavici ve vstupní hale školy, na klíně měla desky s angličtinou a pokoušela se učit. Před jedním z terárií tvořících školní zoo stáli dva páťáci a se směsicí zvědavosti a nedůvěry zírali přes sklo.

„Můžeš si říkat, co chceš,“ prohodil jeden z nich zklamaně. „Ale že v téhle věci fakticky sedí ještěrka, tomu teda nevěřím!“

Uromastyx stálo na štítku vedle terária, v němž se údajně nalézal ošklivý ještěr s širokým ocasem, bradavicemi na hřbetě a křivýma nohama. Byl však aktivní pouze v noci. Na každý pád ho během vyučování téměř nebylo možné spatřit. A tak se mezi páťáky každý rok znovu rozhořela diskuse, zda ještěrka vůbec existuje.

Když si Kim vzpomněla, jak před několika lety stála před teráriem ona a kladla si tutéž otázku, sama pro sebe se usmála.

Nina se jí vysmála.

Ta myšlenka prolétla Kim hlavou jako blesk. Úsměv jí zmrzl na rtech. Bezděčně si přitiskla konečky prstů ke spánkům, jako by mohla zatlačit vzpomínky zpátky do temné díry, ze které se vynořily.

Vzpomínky na ZLO.

„Hele! Koukej, Luco,“ řekl jeden z páťáků. „Podívej, jak blbě čumí.“ Kluk zcela bezostyšně civěl na Kim. Polodlouhé vlasy měl umělecky vyčesané do účesu à la Justin Bieber.

Kim neuhnula pohledem, snažila se tvářit pokud možno neutrálně. Cítila však, že obličej nemá pod kontrolou. Určitě na ní bylo patrné zděšení, které vyvolala vzpomínka. Měla pocit, jako by jí tváře, čelisti, víčka i čelo a spánky ztuhly a proměnily se v kus ledu.

Lucovi nebyl pohled na ni příjemný. „Pojď už,“ naléhal na kamaráda. „To je přece jedno.“

Blonďák si prudkým pohybem odhodil z obličeje trochu příliš dlouhou ofinu. „To je určitě ta bláznivka z devítky, před kterou nás varoval Leon,“ poznamenal. Vystrčil bradu a vyzývavě se zadíval na Kim.

„Blé!“ udělala Kim a pocítila satisfakci, když sebou kluk trhl. Rychle se odvrátil a dlouhými kroky proběhl aulou. Spolu s kamarádem zmizel za prosklenými dveřmi.

Kim se s povzdechem podívala směrem k ještěrce. „Ty se máš,“ zamumlala. „Být neviditelná je docela dobrý nápad.“

Každopádně lepší než si nechat líbit, že tě novopečení páťáci považují za blázna – za pošuka –, pomyslela si hořce.

„Mluvíváš často se zvířaty?“

Posměšný hlas se ozval přímo vedle ní. Otočila hlavu a její pohled dopadl na vytáhlého kluka v černé džínové bundě. Blonďaté vlasy mu neupraveně visely do čela a v jeho očích spatřila podivně vážný výraz.

„Jenom s neviditelnými,“ odpověděla.

„Ale Ernie není neviditelný, jen pořád spí.“

Kim nakrčila čelo. „Ernie?“

Kluk se zasmál a ukázal na terárium. „Tak jsme ho pokřtili, když jsem byl v páté třídě.“ Pokrčil rameny. „Už je to nějaká chvíle.“

Kim si ho prohlídla lépe. Působil skoro dospěle. Odhadovala, že chodí do dvanácté, možná dokonce do třinácté třídy. Ve škole ho ještě nikdy neviděla, ale to nic neznamená. Do Všeobecně vzdělávací školy Alberta Einsteina koneckonců chodilo víc než tisíc pět set žáků.

„Jasně,“ řekla a chtěla se zase věnovat angličtině.

Kluk přistoupil o krok blíž. „Jsi tak nafoukaná, nebo jsi prostě jenom plachá?“

Ani jedno, ani druhé. Jsem jen podivín, který to nemá v hlavě v pořádku a trpí děsivými představami.

Potlačila povzdech. „Myslím že ani jedno, jen se snažím pochopit tohle.“ Její tón jí připadal dost odmítavý, ale nezdálo se, že by to na toho kluka udělalo dojem.

„Angličtina? Ukaž!“ Aniž by čekal na její reakci, posadil se na lavici vedle ní a vzal si její desky.

„Hele,“ zaprotestovala chabě Kim.

„The influence of media on public and personal life,“ přečetl si nadpis článku. „Na to si vzpomínám. Nuda k uzoufání, že jo?“

Kim si odfoukla pramen vlasů z obličeje. Měla už dávno zajít ke kadeřníkovi, pomyslela si a podivila se sama sobě. Normálně si s účesem nedělala velké starosti. Měla dost práce s tím, co se jí odehrávalo v hlavě. Proč si zrovna teď vzpomněla, že by potřebovala zastřihnout vlasy?

„Jde to,“ řekla. Teď, když ten kluk seděl vedle ní, si ho mohla nenápadně prohlédnout. Měl pronikavý pohled, jako by jí viděl do hloubi duše. Bylo to černou oční linkou na okraji spodního víčka? Kim si nebyla jistá. Jestli se ten kluk opravdu líčil, tak to dělal velmi šikovně, protože to nepůsobilo ani trochu zženštile. Spíš naopak. Vycházela z něj zvláštní, fascinující vůně, směs deodorantu a něčeho dalšího, velmi mužného. V ušním lalůčku měl malou stříbrnou náušnici, která Kim připadala zvláštním způsobem povědomá. Prohlédla si ji lépe.

…vážka…

Polekaně sebou trhla.

„Co je?“ Kluk se předklonil. Jeho šedozelené oči si Kim ustaraně prohlížely. „Jsi úplně bledá!“

Kim polkla. Seber se, ty kozo pitomá, nadávala si v duchu. Náušnice ve skutečnosti vůbec neměla tvar vážky, byl to malý stříbrný křížek. Jenom na první pohled vypadala jako…

Kim se otřásla. Nemysli na ZLO! napomínala sama sebe, ale už bylo pozdě. Pohled na náušnici – vlastně naprosto bezvýznamná maličkost – ji dočista vyvedl z míry. V hlavě jí začaly divoce vířit myšlenky. Rychle se kousla do rtu. „To je dobrý. Jen jsem si myslela…“ Skončila uprostřed věty. Tomu klukovi nedluží žádné vysvětlení, proč tu tedy tak koktá?

Srdce jí bušilo tak silně, že ho cítila na vnitřní straně žeber.

Chlapec na ní spočíval pozorným pohledem. „Jsi si jistá, že je všechno v pořádku?“

Jeho starostlivost šla Kim na nervy. Vytrhla mu desky s angličtinou z ruky a vyskočila. „Musím běžet.“

I on se zvedl. „Jasně.“

„Mám biologii v bloku A.“ Proč mu to vykládá? Nedokázala odtrhnout pohled od jeho očí.

„Fajn.“

Rázně se otočila a chtěla odejít, když ji jeho hlas ještě jednou zastavil.

„Hej!“

Ohlídla se přes rameno.

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„Kim,“ odpověděla.

Usmál se. „Ahoj, Kim. Já jsem Lukas.“

Jeden špičák měl trochu nakřivo.

* * *

Když konečně dorazila do učebny biologie, na Lukase už téměř zapomněla. Ale Sabrina s Marií, její dvě spolužačky, se na ni okamžitě vyřítily a rychle jí ho svými otázkami zase připomněly.

„Co od tebe chtěl ten kluk před chvílí?“ ptala se Marie zvědavě. Zřejmě Kim s Lukasem zahlédla.

Kim zakoulela očima. „Nic.“

Obě dívky se na ni pochybovačně zahleděly. Dřív – v dobách před ZLEM – byly Sabrina s Marií Kiminy nejlepší kamarádky, ale to už bylo dávno. Teď Kim někdy jen stěží snášela jejich věčné žvanění, zvědavé otázky a pohledy.

„Nám nic nenamluvíš, miláčku,“ prohlásila Sabrina. „Něco se děje, vidím to na tobě. Souvisí to s tím klukem?“

„Jmenuje se Lukas,“ řekla Kim mechanicky.

Sabrina stáhla obočí. Měla velmi světlé obočí, obtahovala si ho černou tužkou. V jejím bledém obličeji vypadalo pod světle plavými vlasy jako dvě černé klády. „Vyprávěj!“ Chystala se do Kim zavěsit.

Ale Kim se odtáhla. „Co mám vyprávět?“

Sabrina si povzdechla. „Už je načase, aby ses začala chovat normálně, víš? Balí tě sladkej kluk z desáté třídy a ty jsi chladná jako psí čumák!“

„Z desítky?“ vyklouzlo Kim. Mohla by přísahat, že Lukas chodí nejméně do dvanácté třídy.

Sabrina se vítězně ušklíbla. „Já to věděla. Líbí se ti!“

„Zvláštně voní,“ odvětila Kim pokud možno netečně. V duchu ale myslela na Lukasovy oči. Pak se podívala na Marii. Vypadala dost naštvaně.

Sabrina se zasmála. „Tak to už jste byli u sebe tak blízko?“

Marie stiskla rty a přihladila si pečlivě učesané vlasy za uši. Obyčejně to byla ona, kdo ulovil ty nejhezčí kluky, a bylo vidět, že ji štve, že se Lukas evidentně zajímá o Kim.

Kim se demonstrativně odvrátila, ale Sabrina ji nenechala tak snadno uniknout. Obešla Kim a odřízla jí cestu do třídy, kterou učitel biologie Schröder právě otevřel. „Je opravdu teprve v desítce, vím to od jeho spolužáků. Bavili se o něm na dvoře. Je ve škole teprve pár dní. Prý na delší dobu přerušil studium.“

Kim si přitiskla tašku k hrudi a změřila si Sabrinu opovržlivým pohledem, aby jí dala najevo, že ji detaily o Lukasovi vůbec nezajímají. „No a?“ řekla naschvál znuděným tónem.

Sabrina konečně pochopila, že Kim má zase jeden ze svých záchvatů asociálního chování.

„Někdy jsi vážně protivná, víš o tom?“ postěžovala si.

Když Kim jen lhostejně pokrčila rameny, Sabrina tiše zaklela a sykla: „Ále, dělej si, co chceš!“ Pak se otočila na podpatku. „Pojď, Marie.“ Místo do Kim se zavěsila do Marie a odvlekla rozmrzelou dívku do učebny biologie.

Sabrina měla pravdu! Kim se někdy chovala naprosto nemožně. Nemohla ale jinak. Když se jí v hlavě vynořily vzpomínky na ZLO, nedokázala se účastnit nezávazného žvatlání svých spolužaček.

S povzdechem následovala ostatní.

Přírodní vědy Kim neměla moc ráda, ale biologii přímo nenáviděla. Aby se nemusela dívat na světelné tabule visící na podélné stěně učebny, prošla místností s očima upřenýma na podlahu. I tašku si pokládala na místo se sklopenou hlavou. Zamyšleně si sundala sako a pověsila ho přes opěradlo židle. Lukas měl na sobě džínovou bundu. Kdo dneska něco takového nosí?

Posadila se.

Vepředu u katedry si začal pan Schröder vyndávat knihy, které si přinesl na hodinu.

Sabrina, která seděla v lavici před Kim, se ohlédla.

„Říká se, že byl ve vězení,“ zašeptala. Marie na ni vrhla zlý pohled.

Ale Kim obě dvě prostě ignorovala. Věděla, že Sabrina mluví o Lukasovi, ale momentálně jí to bylo jedno. Veškerou vůli spotřebovala na to, aby se neustále upřeně dívala na své ruce. V žádném případě nesmí pohlédnout na pestré kresby na tabulích!

Úplně vpředu, to přirozeně věděla, viseli kočkovití, vedle nich vodní savci. Na pozorovatele se šklebil velký delfín. Po vodních savcích přišli na řadu hlodavci. A pak, vzadu, kam však Kim dosud dohlédla jen koutkem oka, visela tabule s hmyzem.

Soustředěně zírala na bílé klouby, které jí vyvstávaly na zaťatých hřbetech rukou. Ale její pohled stále jako magnet přitahovala měňavá okřídlená zvířata. Doputoval až na velkou zelenou vážku uprostřed obrazu.

V tom okamžiku se Kim udělalo špatně.

2. KAPITOLA

Jak ji naučil její psychiatr, zapudila záchvat paniky stejnoměrným dýcháním s hlubokými nádechy a výdechy. Pan Schröder jí věnoval krátký, starostlivý pohled, ale Kim se na něj dokázala usmát a on se zase otočil k tabuli.

Ulevilo se jí, když se jí podařilo přestát hodinu bez opravdu dramatického incidentu, a byla ráda, když konečně zazvonil zvonek a vyučování pro dnešek skončilo. Cestou domů si v autobuse sedla do první řady. Všichni ostatní se rádi shromažďovali úplně vzadu, co možná nejdál od řidiče. Kim byla ráda, že vepředu má klid. V tabuli z plexiskla za řidičem pozorovala svůj obraz: Z černého trička vyčuhoval bledý obličej se světle hnědými vlasy, svázanými – jako vždycky – do volného ohonu. Snažila se zachytit svůj vlastní pohled, ale obraz byl příliš neostrý. Nepodařilo se jí ho ulovit. Opět si všimla jen toho, že má moc dlouhý ohon.

Když dorazila domů a otevřela dveře, vnikla jí do nosu vůně pečeného masa a hranolků.

„Sigurde?“ křikla, hodila tašku do kouta a pověsila si bundu. „Jsem tady.“

„Prima,“ ozvalo se z kuchyně.

„Voní to dobře,“ zalhala. Ve skutečnosti měla hrdlo tak stažené, že jistě nedokáže pozřít jediné sousto.

Když vstoupila do kuchyně, otočil se Sigurd od sporáku a dlouze se na Kim podíval. Byl něco jako její nevlastní otec. Jako vždycky, když byl doma, měl na sobě džíny a košili, která mu volně visela přes pásek a skrývala vytrénované břicho. Kim si všimla, že se dnes ráno neoholil. To znamenalo, že neopustil dům a celé dopoledne psal. Sigurd byl novinář a navíc se věnoval extrémním sportům. Světlé vlasy mu visely až na ramena a pleť měl opálenou ze svého posledního zahraničního pobytu, odkud se vrátil teprve před nedávnem.

„Co se stalo?“ zeptal se. Měl jemný, velmi hluboký hlas.

Kim skousla zuby. „Tebe nejde oklamat,“ zavrčela. Zaplavila ji vlna nevole. Jen mi nechtěj dělat maminku, pomyslela si v duchu.

Sigurd se široce zašklebil. Zuby měl bílé a dokonalé a Kim si bezděčně vybavila Lukasův křivý špičák. „Nemoc z povolání,“ řekl. „Jsem nucený pozorovat co možná nejpřesněji.“ Vytáhl zpod kuchyňského stolu židli a donutil ji, aby si na ni sedla.

Stůl už byl prostřený, talíře a příbory připravené. Ke Kimině úlevě Sigurd rezignoval na ubrousky. Tolik útulnosti by teď jen těžko snesla.

Sigurd ztlumil plotýnku, na které se smažily řízky, na nejnižší stupeň a posadil se naproti Kim. „Povídej. Tak jak ti dupou králíci?“

Normálně by se tomu výrazu Kim zasmála. Sigurd ho používal, kdykoli ji chtěl rozptýlit. Dnes v ní ale bylo všechno tolik bolavé, že ani nedokázala předstírat, že ji Sigurdova volba slov pobavila.

Na čele se mu udělaly vrásky. „Je to tak zlé?“ Vytáhl staromódní kapesník a podal jí ho.

Kim zavrtěla hlavou. „Musela jsem pořád myslet na Ninu,“ řekla. Tajně doufala, že se Sigurd vyděsí, a to se také stalo. Trhl sebou, když zmínila sestřino jméno. S trochou krutosti dodala: „V učebně biologie máme tabuli s hmyzem. Je na ní i několik vážek.“

Sigurd si hluboce povzdychl a zastrčil kapesník do kapsy. „Chudinko.“ Natáhl se přes stůl a oběma rukama se Kim dotkl. Její pohled padl na stříbrný prsten, který měl na prstu. Indiánský šperk si přivezl ze svých cest po severní Americe. Prsten zdobila hlava orla. Odjakživa jí připadal moc těžký a okázalý. Otřásla se. Něco v ní chtělo, aby Sigurdův dotyk pociťovala jako nepříjemný a dotěrný, ale nebylo tomu tak. Ve skutečnosti byl utěšující a povzbudivý.

Kim polkla, protože cítila, jak se jí do očí derou slzy. Nechtěla plakat. V žádném případě! „Je to jen…“ Rozrušeně potřásla hlavou, ale nemohla se zbavit myšlenky, která se v ní usídlila. Chvíli zápolila se slovy. Sigurd mlčky seděl a držel její ruce ve svých. Nehladil ji, ani by to pravděpodobně nesnesla. Čekal a hleděl jí do obličeje.

„Viděla jsem předtím dva páťáky,“ zašeptala konečně Kim. „A musela jsem myslet na to, jak jsem byla sama v páté třídě.“ Popotáhla, ale teď už nedokázala zabránit tomu, aby jí začaly téct slzy. „Tenkrát Nina ještě žila,“ dodala velmi tiše.

„Musí to být strašné,“ řekl Sigurd.

Kim odtáhla ruce. Řízky na sporáku se pořád ještě škvařily a kuchyní se pomalu šířil lehký pach spáleniny. Ani jeden z nich se o to ale nestaral.

„Nejhorší je,“ zašeptala Kim a utřela si slzy, „že se zase všechno vrátilo. Člověk si už vlastně myslí, že to překonal, a najednou znovu přijde náraz vzpomínek…“

Ztěžka polkla. Pak vstala. „Nezlob se,“ zamumlala, „ale myslím, že nemám hlad.“

Sigurdův pohled zalétl k připalujícím se řízkům. „Jak to tak vypadá,“ pokusil se o neohrabaný vtip, „není to žádná tragédie.“

* * *

Byly to už dva roky, co se Kimina o dvacet měsíců starší sestra Nina nevrátila z kina domů. Kim znovu a znovu prožívala každou jednotlivou minutu onoho nedělního večera, který rozhodl o všem. Viděla vše před sebou, jako by se to stalo včera. Seděly s mámou na pohovce a čekaly. V televizi běžel seriál Místo činu, na který se vlastně chtěly dívat společně s Ninou. Kim si vybavila, jak se vyděsila, když na obrazovce padly výstřely.

Nina nezemřela střelnou ránou.

Ty tři dny po Ninině zmizení představovaly nejhorší dny v životě Kim. Stále se s mámou pokoušely dovolat na Ninin mobil, ale marně. Vždycky se ozvala jen automatická zpráva, že volaný účastník je momentálně nedostupný. Strach, že se sestře stalo něco hrozného, nejistota, kde je – Kim se cítila jako ve svěráku, který zvolna mačkal její tělo.

Ve čtvrtek někdo zazvonil u jejich dveří. Kim byla ve svém pokoji a dělala si úkoly, ale hnána neblahým tušením vyběhla na chodbu. Z horní podesty dohlédla až na domovní dveře – a na mámu, která otevřela. Kim dobře viděla, jak zavrávorala zpátky do chodby.

Ve dveřích stáli policisté.

Klidní, soucitní lidé v civilu, plní porozumění. Jmenovali se Doris Kellerová a Jan Weidenschläger. Komisaři z kriminálky. Co přesně říkali, to už Kim neví. Mluvilo se však o mrtvole a o zámečku v lese, zřícenině ležící kilometr a půl za městem. Zatímco policisté mluvili, sešla Kim pomalu po schodech dolů. Zůstala stát přede dveřmi obýváku, do kterého se dospělí stáhli. Dveře byly pootevřené, a tak viděla, jak policistka maminku vtlačila do pohovky a položila jí paži kolem ramen.

„Cítím s vámi,“ řekla. Ale Kimina maminka na ni zakřičela: „Co si to dovolujete? Máte děti?“ Když Doris Kellerová sklíčeně přikývla, zavřela máma ústa a tři nebo čtyři minuty nic neříkala. „Našel někdo jedno z nich mrtvé v lese?“ zašeptala pak.

Teprve v tom okamžiku Kim pochopila, proč policisté přišli. Cítila, jak jí měknou kolena, a musela se opřít o rám dveří. Z hrdla se jí vydralo zasténání. Nacpala si do pusy pěst, aby nezačala křičet.

Následující pátrání trvalo celé měsíce. Doris Kellerová s Janem Weidenschlägerem a celým oddělením vražd obrátili každý kámen ve městě, sledovali i tu nejnepatrnější stopu. Marně. I dva roky po činu byl pachatel stále na svobodě. Od té doby Kim nesnášela úvodní melodii seriálu Místo činu. A také pohled na jakoukoli vážku.

* * *

Zatímco Sigurd odstraňoval zbytky zuhelnatělých řízků, vyšla Kim po schodech nahoru a zmizela ve svém pokoji. Tam nacházela útočiště před minulostí a vzpomínkami, přestože to byl dřív pokoj, který sdílela s Ninou. Přibližně deset měsíců po Ninině smrt popadla Kim neuvěřitelná zlost. V záchvatu zuřivosti zničila téměř všechen svůj nábytek. Máma si to vzala za záminku a nechala celý pokoj zrenovovat. Kim si směla vybrat, jakou barvou se pokoj vymaluje, i látky na závěsy a koberce. Nejradši by zvolila černou, ale věděla, že máma si o ni beztak dělá starosti a černou by si vyložila jako špatné znamení. Ale protože vážky se třpytily všemi možnými barvami a Kim od Nininy smrti všechno pestré nenáviděla, rozhodla se pro bílou. Klinická, čistá, neutrální běloba. Žádné obrazy. A žádné dekorace nebo ozdoby.

Nic.

To jí připadalo přiměřené stavu, ve kterém se nalézala. Nenosí snad buddhisté bílou na znamení smutku? Někdy Kim přemýšlela o tom, že se stane buddhistkou.

Teď se vrhla na postel, ruce zkřížila za hlavou a civěla z okna, před kterým se pnuly větve staré jabloně a sahaly až téměř k oknu. Dřív Kim s Ninou slézaly tajně po kmeni jabloně dolů, když někdy dostaly domácí vězení…

Kim ležela dlouho zcela strnule, dokud jí tělo nezačalo hrozně mravenčit. Pak se zase vztyčila.

Nad postelí byla police s jejími nejmilejšími knihami. Vedle řady románů o upírech stál útlý svazek s texty Williama Blakea. Nina Blakea milovala a Kim nedokázala přenést přes srdce, že by tu knihu vyhodila, třebaže verše o bozích a duších a úvahy o dobru a zlu nesnášela. Vedle knihy od Blakea stál tlustý zápisník vázaný v červeném sametu.

Byl to Ninin deník.

Po její smrti ho policie zabavila, protože doufala, že v něm najde záchytné body vysvětlující její smrt. Avšak ona naděje byla lichá a Kim s maminkou dostaly deník před několika měsíci zpět s prosbou, aby ho schovaly. Možná se k němu policie ještě vrátí, vyskytnou-li se jednou nové stopy.

Kim deník váhavě otevřela.

Obsahoval záznamy, jaké se dají čekat v deníku patnáctileté dívky: Nina horovala každou chvíli pro nějakého jiného kluka ze své nebo paralelní třídy. Stěžovala si na učitele a spolužáky. Tu a tam si psala o starostech se zkaženou písemkou nebo o hádce s přítelkyní. Všechno to byly nevinné historky, nikde ani nejmenší náznak, který by mohl vést k jejímu vrahovi.

Pak tu ale byla ještě záhadná báseň, kterou Nina napsala den před smrtí. Kim ji během posledních dvou let četla nejméně tisíckrát. A dávno ji znala nazpaměť. Přesto znovu přelétla řádky psané drobným písmem a pro sebe si mumlala:

Zabij mě něžně, můj nejmilejší.

Neb až k druhému břehu v tu noc věčnou

studenou šachtou nekonečnou

klikatí se tunel nejtemnější.

Od chvíle, kdy žhnoucí žluté oči prudce

v nejčernější uhel zčernaly

a nehlučné tlapy se ohnaly,

vlčí dráp proklál mé nemocné srdce.

Jelen, němý svědek tajemství mých,

stín rychlý zahlédnout stihl,

blanitými křídly se posel mihl

a překryl mé tělo smrtí chladnou jako sníh.

Kimin pohled uvízl na prvním řádku básně:

Zabij mě něžně, můj nejmilejší!

Myšlenky jí zase jednou zabloudily do minulosti, k oné osudné neděli před dvěma lety, k onomu okamžiku, kdy jí odpoledne zazvonil mobil…

Kim zavřela oči tak pevně, jak jen to šlo.

Nemysli na to! poručila si. Dýchej klidně. Už je to dávno pryč.

S povzdechem opět otevřela oči a polkla. Opatrně přejela špičkou prstu po papíru deníku.

Milostné trápení, tak nazvala Nina báseň ve chvíli, kdy ji napsala, ale později – nikdo nevěděl kdy a proč – ten nadpis škrtla a zaměnila ho jiným.

Na křídlech.

Nina ta slova napsala tmavočerveným inkoustem.

Na křídlech.

Ať už to mělo znamenat cokoli!

Zatímco Kim dál dumala nad podivným názvem, vrátila se jí vzpomínka, kterou dosud vytěsňovala.

Ona neděle. Nudné odpoledne, které strávila přípravou na písemku z matematiky. A pak jí najednou zazvonil mobil. Naštvaná kvůli vyrušení ho jednoduše vypnula.

Od té doby se zoufale snažila tuhle vzpomínku vymazat. Proč zrovna dneska musí stále myslet na všechno ZLO, co se tenkrát událo?

Někdo jí zaťukal na dveře a Kim se ulevilo.

„Kim?“ Byl to přirozeně Sigurd. „Můžu dál?“

„Jestli to je opravdu nutné,“ opáčila Kim, prudce zaklapla deník a rychle ho vrátila na polici mezi ostatní knihy. „Zrovna mám na telefonu Johanu,“ řekl. „Nechceš si s ní taky promluvit?“

Johana byla Kimina matka.

Kim přikývla, i když se musela přinutit, aby nezakoulela očima. Sigurd mámě pravděpodobně zavolal, protože si o Kim dělal starosti. Vešel do pokoje, předal jí přístroj a nehlučně zmizel jako diskrétní sluha ve starém černobílém filmu.

„Ahoj, mami,“ řekla Kim. „Jak se ti daří?“

„Ahoj, miláčku,“ uslyšela maminčin hlas. „Líp. Každý den je to o trochu lepší.“

Kimina maminka si při lyžování o Velikonocích způsobila tak komplikovaný úraz kolene, že musela po operaci strávit ještě několik týdnů na rehabilitační klinice. To byl také důvod, proč požádala Sigurda, aby se postaral o Kim, i když už spolu od…

…TOHO ZLÉHO…

…nechodili.

Kim si znovu povzdechla. Dnes byl zřejmě takový den, kdy jí všechno a každý připomíná Nininu smrt. Bude asi lepší se s tím vyrovnat a už o tom nedumat.

„Co se děje, miláčku?“ v mámině hlase se ozývaly obavy.

„Nic,“ tvrdila Kim a rychle dodala: „Volala jsi ty, anebo Sigurd?“

„Sigurd.“ Na lince to tiše zapraskalo. Kim si představila, jak Johana sedí na posteli v malém nemocničním pokoji, zraněnou nohu podepřenou polštáři a mobil přitisknutý k uchu. „Je u vás všechno v pořádku?“

„Ano.“ Kim sevřela rty. „Měla jsem biologii a ty hloupé obrázky mě trochu… rozhodily.“

Na druhém konci se ozvalo tiché zaklení. „Už jsem tvé učitele nejmíň třikrát prosila, aby ty zatracené tabule sundali, ale zřejmě se budu muset obrátit přímo na ředitele školy!“

„Ne, mami!“

„Ano, zlato! Sundat nástěnku přece není nic tak těžkého. Koneckonců každý ve škole ví, co se stalo, tak by snad mohli mít trochu ohledů…“

„Už jsou to dva roky, mami!“ Kim cítila, jak se jí dolní čelist křečovitě stahuje napětím. „Navíc tu věc s vážkou policie nikdy nezveřejnila. Proč by tedy měli ve škole chápat, že…“

„Zatraceně! Vždyť já vím…“

Kim matku přerušila. „Proč ti Sigurd volal?“ Kim se ulevilo, když maminka přistoupila na změnu tématu.

„Má o tebe trochu obavy.“

„Ten má obavy, už když přeběhnu bosá po chodbě.“

„To máš pravdu. Byl vždycky hrozně starostlivý.“

„Proč musí být tady? Zvládnu to docela dobře sama…“

Tentokrát to byla matka, kdo jí skočil do řeči. „Nepřichází v úvahu! Budu ještě nejméně čtyři týdny na rehabilitaci. Nebudeš přece celou tu dobu sama doma.“

„Ale Sigurd…“

„…je hodný člověk!“ ukončila matka veškeré její protesty.

Kim byla stále podrážděnější a vzteklejší. Slyšela se, jak říká: „Jasně. Proto ses na něj taky vybodla.“

Na druhé straně zavládlo na okamžik úplné ticho. Kim slyšela jenom tiché praskání.

Maminka a Sigurd spolu žili, co si Kim pamatovala. Sigurd sice nebyl jejím pokrevním otcem ani Nininým, ale choval se, jako by jím byl. Svého pravého otce Kim neznala. Sice měla tu a tam potřebu se o něm něco dozvědět, snad se s ním i někdy setkat, ale Johana se vždycky zdráhala jí říct, kdo to je. Až dosud to Kim nevadilo. Koneckonců, Sigurd byl docela obstojná náhražka.

Ale pak se několik týdnů po Ninině smrti máma ze dne na den se Sigurdem zcela překvapivě rozešla.

Když Nina zmizela, byl Sigurd zrovna kdesi v severoamerické divočině. Sbíral podklady pro velký článek o indiánském kmeni Navajů. Podařilo se jim ho dostihnout teprve asi dva týdny po té hrůzné neděli. Kimina maminka mu to nikdy doopravdy neodpustila. Říkala, že nedokáže unést, že s ní nebyl ve chvíli, kdy jí bylo nejhůř.

Koniec ukážky

Table of Contents

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: