Katherine Howeová

Hystéria

Ukážka z elektronickej knihy

Original title: Katherine Howe: CONVERSION

Copyright © 2014 by Katherine Howe

Cover images © MYLOUPE UIG/ISIFA/Gettyimages Creative RM/

Daniela Lombard

Cover design by Theresa Evangelista

Slovak edition © Fortuna Libri, Bratislava 2014

Translation © Zuzana Kamenská, 2014

Vydalo vydavateľstvo Fortuna Libri.

www.fortunalibri.sk

Redakčná a jazyková úprava Katarína Slivková

Zodpovedná redaktorka Anna Kališková

Prvé vydanie

Všetky práva vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať, ukladať Žeby do informačných systémov ani rozširovať akýmkoľvek spôsobom, Žeby či už elektronicky, mechanicky, fotografickou reprodukciou, Žeby alebo inými prostriedkami, bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-8142-362-8

Venujem svojim priateľom.

PREDOHRA

Dedina Salem, Massachusetts

30. mája 1706

Ako dlho musím čakať?

Kým píše, jazyk mu pomaly vykĺzne z kútika pier. Špičku má čiernu od atramentu, ktorý mu farbí načierno aj ďasná a zuby. Vyzerá, akoby mal ústa plné smoly. Čakám už hodnú chvíľu, ale reverend Green stále čmára. Brko mu kmitá po papieri, škriabe ako myšacie pazúry. Škrab, škrab, žblnk, škrab, mľask, škrab.

Omínajú ma nohy, a keď prestúpim z jednej na druhú, tá, na ktorej stojím, ma zabolí ešte viac. Opieram sa o veraje a v mysli vidím, ako ma mama štuchá do chrbta, aby som sa vystrela. Spôsobuje mi to ostrú bolesť. Mohla by som odprisahať, že tam skutočne je.

„Ann?“ osloví ma.

Tak som si zvykla na čakanie, že ho najprv takmer nepočujem.

„Ann!“ Brko hodí na stôl.

„Áno,“ zašepkám.

Premeria si ma ľadovým pohľadom. Ruku má prehodenú cez operadlo stoličky. Lakťom zošúchal vyšívaný poťah, takže z neho ostala tenká, takmer ligotavá látka. Reverend Green patrí k ľuďom, ktorých ustavične niečo prerušuje. Má uštvaný výraz, akoby nikdy nemal čas sústrediť sa iba na jednu vec. Celý život trávi na svojej stoličke.

O krok ustúpim a premýšľam, či by som nemala radšej odísť. Spýtavo sa na mňa zadíva. Ani on nie je veľmi zvedavý na to, čo som mu prišla povedať.

„Nuž, mala by si vojsť ďalej,“ hlesne nakoniec a obráti pozornosť späť na papier.

Skloní sa nad stôl a voľnou rukou si potiahne chumáč vlasov, akoby sa nemohol dočkať, kedy list dopíše. Škrab, škrab, škrab.

Mala som odísť, kým som mohla. Ani by nevedel, že som tam bola. Pozriem sa ponad plece na chodbu pre služobníctvo. Matka Greenová, jeho manželka, udržiavala oheň celú noc, no dvere do záhrady sú teraz otvorené, lebo deň je teplý. Lúč slnečného svetla na podlahe je taký žiarivý, že musím prižmúriť oči. Zbadám dlhý tieň a zrazu sa okolo verají prešmykne mačka a so zívnutím sa natiahne na slniečku. Prevráti sa na chrbát a zaháňa sa na neviditeľných nepriateľov.

Matka Greenová stojí pri stole a žmýka gázu. Vyzerá uťahane, nie je to však nič čudné, keď jej decko tak kašle. Pri mojom príchode si ho natriasala na pleci. Vravela som jej, že by ho mala chytiť za nohy a trochu ním myknúť, ale zazrela na mňa a odvrkla: „Radšej počkaj na reverenda Greena tam.“

Vzhľadom na to, že nie som matka, moju radu zrejme neposlúchne, hoci každý vie, koľko Putnamovcov som vychovala. Teraz vidím, že sa vzdala. Dieťa uložila do veľkej drevenej kolísky neďaleko seba, aby ho mohla hojdať nohou, no nechala ho kašľať, aj keď malo tvár červenú ako upečené jablko. Ibaže v dedine nemá koho požiadať ani len o odvar.

Nikto u nás jej ho už nemôže pripraviť.

„Choď ďalej,“ nakáže mi a posledný raz gázu vyžmýka. Reverendova žena má mocné ruky. „Nech na teba nečaká.“

Keby tam nebola, mohla by som sa vykradnúť. Cítim, ako mi srdce tlačí na rebrá a hlava sa mi otvára, ani čo by mi niekto ťahal dušu z tela za vlasy.

Zo záhrady vojde dievčatko v špinavom čepčeku s prstom v ústach. Na zásterke má škvrny od blata. Hanblivo si ma premeria, buď preto, lebo ma nepozná, alebo z dôvodu, že ju varovali, aby sa mi vyhýbala. Je ako zlatučké prasiatko na dvoch nôžkach s ružovými líčkami, celé od blata. Usmejem sa na ňu. Od strachu zapiští a uteká sa schovať za mamu.

„Poď sem, Ann,“ láka ma reverend do svojej pracovne.

Je tam chladnejšie. Nachádza sa ďaleko od ohňa v kuchyni a má okno s výhľadom do bočnej záhrady, odvrátenej od slnka. Rada by som sa posadila. Mám veľmi unavené nohy.

„Nemáš sa čoho báť.“

Veru mám.

Všetko mi tam naháňa hrôzu.

Prehltnem olovenú hrču v hrdle, ktorej sa nezbavím, nech prehĺtam, koľko chcem, a vstúpim do reverendovej pracovne. Medzi jeho stolom a ohniskom je lavica, tvrdá ako tá v kostole. Doska za mojím chrbtom nie je zakrivená natoľko, žeby som musela skloniť hlavu, ale predsa ma k tomu čosi núti.

Reverend opatrne posype list pieskom, sfúkne ho, priloží naň pijak a potom ho podrží vo svetle, aby si mohol obzrieť svoje dielo. Nakoniec sa ku mne spokojne otočí.

Keď však jeho oči spočinú na mojej tvári, prudko sa odtiahne, akoby som sa po ňom zahnala.

K reverendovi Greenovi som prišla na spoveď.

Prvá časť

JANUÁR

VIANOČNÉ SVIATKY

V Jeruzaleme boli vtedy sviatky

posvätenia chrámu.

Bola zima.

Evanjelium podL’a Jána 10, 22

1. KAPITOLA

Danvers, Massachusetts

Streda 11. januára 2012

Pravda je, že netuším, kedy sa to začalo. Podľa mňa to nikto poriadne nevie.

Spočiatku to vyzeralo, že je dôležité odhaliť tú prvú chvíľu. Vypočúvali každú z nás, lebo chceli nájsť zlomový moment či začiatok, vlastne nemám ani potuchy, čo hľadali. Po jednej nás brali do riaditeľne, kde na stene visela veľká mapa školy posiata špendlíkmi s malými vlajočkami, na ktorých boli rôzne dátumy. Bolo to príšerne komplikované. Asi si mysleli, že ak budú mať dosť špendlíkov, vlajočiek a nitiek naťahaných medzi nimi, prídu na to, alebo to aspoň bude parádne vyzerať pred televíznymi kamerami. Nechápte ma zle, vážne to pôsobilo veľkolepo. Všetky šípky a ostatné značky na mape sa zdali brutálne zložité, ale nepomohlo im to nič vypátrať. Zrejme im to len dodalo o niečo lepší pocit.

No predbieham.

Keby som naozaj musela vybrať nejaký dátum, pretože by na mňa mierili zbraňou, povedala by som 11. január. Hovorím to iba preto, lebo to bola úplne obyčajná streda, ktorá nemala byť ničím zvláštna.

Skrátka, presne jeden z tých dní, čo som si nemala pamätať.

Prednedávnom sa skončili vianočné prázdniny a ešte sme sa nestihli vrátiť do školských koľají. Štvrtý ročník na strednej. Záverečný polrok. Boli sme poriadne nervózni. Na začiatku roka sú všetci svojím spôsobom nepokojní. V druhom polroku posledného ročníka je však táto inokedy normálna nervozita milión ráz horšia. Vtedy totiž nastane okamih pravdy. Ukáže sa, či sa predchádzajúce roky štúdia, domácich úloh, projektov, športov, volebných kampaní do školského parlamentu a ostatných vecí, na ktorých ste ťažko dreli, vyplatia, alebo sa vám všetko rozsype pred očami. Nehovoriac o čakaní na odpovede z vysokých škôl. Hoci posledný ročník je brutálna zaberačka a napovie vám, ako bude vyzerať váš ďalší život – kto bude úspešný a dostane, čo len bude chcieť, a kto umrie sám v snehovom záveji –, stále musíte ráno vstať a prežiť deň. Aj ja napriek všetkému ráno vstávam a umývam si zuby.

Táto streda mala byť najobyčajnejším dňom na svete, i keď to bola streda v druhom polroku posledného ročníka v Škole svätej Jany.

„Sadni si,“ zavelila mi mama.

Stála som v kuchyni pri umývadle a do úst som si pchala brusnicový mafin.

„Prečo?“ opýtala som sa, košeľu som zdola chytila medzi prsty a prudko som ňou zakmásala nad umývadlom, aby som vytriasla všetky omrvinky, ktoré mi pod ňu napadali cez výstrih.

„Colleen, preboha. Takto nič nestráviš. Nemôžeš si na päť minút sadnúť?“ Mama špičkou papuče zasunula omrvinky pod roh umývačky.

„Nie. Musím bežať,“ trvala som na svojom, keď sa za nami objavil oco a zaštrngal kľúčmi od auta.

„Vyriešila si tie príklady?“ spýtala sa mama. Naslinila si palec, aby mi z kútika úst zotrela omrvinky, ale prudko som sa odtiahla.

„Mami! Prestaň! Áno, vyriešila som ich.“

„Mám ti ich narýchlo skontrolovať?“

„Linda,“ podráždene sa ozval od dverí ocko. Znova zaštrngal kľúčmi. Cez plece som si prehodila ruksak a pobozkala som mamu na líce.

„Vypočítala som ich správne,“ odvetila som. „Naozaj.“

Jestvuje bežnejšia streda? Je taká normálna, že by som ju mohla aj prikrášliť, okoreniť niečím dramatickým či zaujímavým. No nespravila by som to, lebo nič také sa nestalo. Ocko ma vyložil pred školou. Na hornom poschodí prúdilo more dievčat v károvaných sukniach, vo svetríkoch a vlnených pančuchách s veľkými kabelkami z výpredajov. Väčšinu z nich som poznala, teda aspoň natoľko, že sme sa zdravili, aj keď v prvom ročníku na strednej do triedy vždy pribudlo veľa nových spolužiačok, takže čím sme boli staršie, tým viac neznámych tvárí sa na chodbách objavovalo.

„Čau, Colleen,“ povedala niektorá z báb, ktoré okolo mňa prechádzali. Nevidela som síce, kto to bol, ale odzdravila som a navyše som kývla hlavou, aby si dotyčná nemyslela, že som nevychovaná. Prišla som ku skrinke, vymenila som si niekoľko učebníc a pozrela si esemesky, ktoré sa mi nezdali dôležité. Práve som na jednu z nich odpovedala, nepamätám sa však na akú, keď som to začula.

„Colleeen, videl som ťa stááááť samuuu, bez sna v srdci... a bez lásky. Colleeeeeen,“ zanôtil hlas z triedy, v ktorej sme sa stretávali so školským poradcom.

Zdvihla som zrak a uškrnula som sa na knižky v skrinke. Deena nemohla dostať z hlavy pieseň Blue Moon. Znova. Na jej melódiu si spievala upravené slová s mojím menom.

Deena je prvý dôležitý človek, o ktorom sa musíte dozvedieť. Do Školy svätej Jany, kde je spojená základná so strednou, prišla v šiestom ročníku, a keď k nám pribudla, bola najvyššia v triede. Prerástla dokonca aj mňa. Bolo to dievča z Charlestonu, chudé ako tyčka do fazule, s hrivou dredov, ktoré jej vo vrstvách padali až na plecia. Mala taký výrazný južanský prízvuk, že som jej najprv ani nerozumela. No už po niekoľkých týždňoch sa to začalo zlepšovať. Na jazyky je ako špongia. Najšialenejšie je, ak hovorí po japonsky. Podľa mňa sa zabáva na tom, ako tým ľudí šokuje – najmä keď bola v lete na výmennom pobyte v Tokiu. Len si to predstavte, stoosemdesiatcentimetrová Afroameričanka, ktorá po troch mesiacoch hovorí takmer plynule po japonsky.

„Čau,“ povedala som a sadla som si na svoje miesto.

Deena sa na mňa uškrnula, rozpažila ruky a pustila sa do veľkolepého finále.

„Collleeeeeeen! Vedela si, prečo som tam, počula si, ako sa modlím za svojho vyvoleného!“

„Toto robí už skoro desať minút,“ pošepkala mi Emma, ale dosť nahlas, aby ju počula aj Deena.

Emma. Emma je v podstate moja najlepšia kamarátka. Ani si nepamätám, kedy sme sa spoznali, boli sme však malé. Teda ešte v škôlke. Je z Danversu, jej rodičia sú z Danversu, všetci jej starí rodičia boli z Danversu, skrátka, v tomto meste býva celá jej rodina. Jej brat Mark chodil na Endicottovu vysokú školu v Beverly iba preto, lebo nechcel byť priďaleko od Danversu. Navyše všetci Blackburnovci sa na seba podobajú. Naozaj sú jedným veľkým klanom. Emmina mama patrí ku krehkým blondínkam a väčšinou je zabarikádovaná doma s bolesťami hlavy. Keď sa to stane, nesmieme ísť k Blackburnovcom. Jeden druhého nesmierne ochraňujú. Ak niekto napríklad vyhŕkne, ako som to raz urobila ja – a to bola veľká chyba –, že Emmina mama by sa možno cítila lepšie, keby z času na čas vyšla von, Emma ho zmrazí pohľadom a odsekne: „Nemôže.“

Emma je tichá a práve preto ju mám tak rada, no nedokážem ju prečítať. Jej mlčanlivosť je úplným opakom chaosu u nás doma. Emma sa ako posledná z nás začala hrať s bábikami – mala trinásť, čo je trochu zvláštne –, všetky sme už vtedy mali menštruáciu a písali sme si esemesky s chlapcami, ale ona sa ma vždy hanblivo spytovala, či si so sebou neprinesiem bábiku zo série American Girl. Stále ich má všetky v izbe a občas si ju predstavujem, ako im šepká, keď sa v dome zhasne. Má maslovožlté vlasy, ktoré jej v lete od slnka vyblednú skoro dobiela. Obočie má také svetlé a bledé, že ho takmer nie je vidieť, a úplne sa odmieta maľovať, čo jej dodáva nahý, priam nadpozemský vzhľad.

Hneď ako bolo jasné, že som si Deenu obľúbila, aj Emma sa ju rozhodla vziať na milosť. Práve Emma ju odučila hovoriť mliečny koktail namiesto frapé.

Deenin lakeť zaberal toľko miesta, že Fabiana sa musela pretlačiť okolo stola, aby si k nej mohla prisadnúť. Fabianu tak dobre nepoznám. Prišla k nám v prvom ročníku na strednej. Bola súčasťou nových prírastkov, ktoré nám v škole pribudli až na vyššom stupni. Je celkom fajn. Sem-tam otravná. Radšej som jej o sebe nerozprávala priveľa. Niežeby som ju nemala v láske, hlásili sme sa však na rovnaké miesta a trochu sme súťažili o známky, hoci bol už druhý polrok.

Neviem, prečo som povedala trochu, keď to bolo úplne inak. Obe sme chceli mať najlepší prospech – stať sa premiantkami ročníka. Viem, je hlúpe, že tomu prikladám taký význam. Mala by som sa tváriť, že sa nemusím toľko snažiť, aby som dostávala dobré známky, no v skutočnosti som sa s tým riadne natrápila. Celú strednú školu sa mi bez problémov darilo mať lepšie výsledky ako spolužiačky a pritom udržiavať nažive ilúziu, že som si ich nemusela vydrieť a nezáleží mi na nich. Pravda však je, že sú pre mňa dôležité. Veľmi a pre Fabianu tiež. Premeriavala si ma rovnako odmerane ako ja ju.

Fabiana sedela blízko nás, ale nepatrila k nám. V Škole svätej Jany by sme nemali mať skupinky, no ak mám byť úprimná, neviem si predstaviť, čo by museli urobiť, aby sa tínedžerky v škole negrupovali. Nemyslite si, že sme nosili rovnaké saténové bundičky s vyšitými prezývkami, nech každý vie, že k sebe patríme. S Deenou a Emmou sme však tvorili partiu. Naša štvrtá členkabola Anjali, ktorá tam už tiež sedela a po celý čas rozprávala. Odmlčala sa iba na sekundu, keď mi zakývala na pozdrav. Vedela som, že všetko je v poriadku, lebo Anjali hovorila o Yalovej univerzite. To bola najistejšia cesta, ako do dňa vstúpiť správnou nohou.

„Ako v tom filme, kde je člen nejakého bratstva?“

„V Lebkách?“ spýtal sa niekto.

„Vôbec takí nie sú, hoci som počula, že vnútri je to naozaj veľmi pekné. Všetko je tam nesmierne staré a na stenách dokonca visia portréty a tak. Zachytila som, že rodina Georgea Busha im dala milión dolárov, aby prerobili vstupnú halu, lebo ju v šesťdesiatych rokoch minulého storočia rozmlátil počas nejakého žúru.“

Nevedela som presne, s kým sa Anjali baví. S Emmou? Pozrela som sa na ňu.

Videla som, že Emma ju vníma len na pol ucha, hoci sa tvárila sústredene. Deena mala plnú hlavu iných vecí a toto ju nezaujímalo, navyše všetko si už vypočula aspoň sto ráz.

„Tajné spoločnosti, vieš,“ vysvetlila mi Emma šeptom.

Takže predsa dávala pozor. Emme nič neunikne.

„Každý nedostane také auto. To je hlúposť,“ pokračovala Anjali a zdalo sa, že jej je jedno, či si ju niekto všíma, alebo nie.

Sem-tam mi bolo Anjali trochu ľúto. Do Školy svätej Jany prišla minulý rok, lebo jej mama dostala prácu v Massachusettskej všeobecnej nemocnici. Predtým bývali v niekoľkých mestách – v Houstone, v Chicagu a neviem kde ešte. Jej mama je dôležitá výskumníčka v oblasti medicíny a jej oco je jeden z tých právnikov, ktorí nosia obrovské hodinky a papiere nechávajú porozkladané po jedálenskom stole, takže pri ňom nikto nejedáva. Fakt majú príšerne vysoké nároky. Anjali medzi nás hneď zapadla, pretože je s ňou zábava, je vtipná a múdra, ale videla som ju plakať pre A mínus z príkladu z fyziky, a to ani nebola záverečná písomná práca. Niektoré veci nemožno pochopiť.

„Dajú vám autá?“ zamiešala sa do jej monológu Fabiana.

„Nie. Práve som to vravela.“

Vymenila som si pohľad s Emmou, ktorá sa na mňa nenápadne uškrnula.

„Je to predovšetkým na budovanie spoločenskej siete. Práve o to tam ide. Vedeli ste, že ak vás prijmú do Lebiek a kostí, tak sa v podstate okamžite dostanete do CIA?“

„Odkedy chceš byť v CIA?“ opýtala som sa jej. „Myslela som si, že máš v úmysle ísť na medicínu.“

„Veď hej,“ zdôraznila Anjali. „To len tak hovorím.“

„Mohla by pre CIA pracovať ako lekárka,“ poznamenala Emma a Deena sa zasmiala.

„Alebo preprogramovať nepriateľských agentov,“ povedala Deena s úškrnom, „a potom ich posielať do akcie, kde by boli ako spiaci agenti, ktorí sa aktivujú, keď začujú tajné heslo.“

„Aké by to bolo slovo?“ zaujímalo Emmu.

„Jason,“ vyhŕkla som a Emma s Deenou sa rozchichotali.

„Baby, sklapnite!“ vyhŕkla Anjali, otočila sa a buchla ma do pleca. „Si nechutná.“

Predstierala, že sa hnevá, no usmievala sa. Jediná z nás mala priateľa, preto sme brali ako samozrejmosť, že je terčom našich žartíkov.

„Jason je nechutný,“ skonštatovala som. Deena dodala: „Mmm-hmm.“ Popritom zmrazila Anjali pohľadom, ktorým akoby jej naznačovala: Stále ti to opakujeme. Ten pohľad je smrtonosný.

Zazvonilo práve vo chvíli, keď do triedy vošiel otec Molloy, zatlieskal a povedal: „V poriadku, dievčatá, utíšte sa.“

Otec Molloy patrí k tým kňazom, ktorých moja mama nazýva Otec ou jé. To je taký rowleyovský írsky rodinný žartík – írske priezviská sa totiž často začínajú na O’, čiže ou. Trápna slovná hračka. To je jedno, mama to však hovorí, lebo si myslí, že je pekný, čo asi aj je, ibaže je príšerne starý. Má asi štyridsať. Posadil sa za katedru, jedno koleno si oprel o kraj stola a zamračil sa na rozpis študentiek. Neviem, prečo sa s tým vôbec obťažoval, keďže podľa mňa nám takto neskoro v školskom roku nikto nepribudol. Aj tak väčšinu z nás učil v ôsmej triede katechizmus.

Kým sa nedíval, Anjali vytiahla z vrecka na svetri telefón, zdvihla dosku na stole (áno, máme otvárateľné stolíky) a strčila ho dnu. V Škole svätej Jany vládne prísny zákaz používania mobilov v triedach a Anjali ho každý deň poruší aspoň desať ráz. Dokáže esemeskovať bez toho, aby sa pozerala na displej. Prisahá síce, že je to ľahké, ale mne sa to nikdy nepodarilo. Viem o dvoch telefónoch, ktoré jej minulý polrok zhabali, no mohlo ich byť aj viac. Keď v našej škole niekomu niečo skonfiškujú, tak si to aj nechajú. Nemohla som uveriť, že rodičia Anjali stále kupovali nové. Mama mi povedala, že keby mi zobrali mobil, ďalší by som si zaplatila sama. To by veľmi neprekážalo, ale doma sa mi len tak nepovaľuje tristo dolárov. Počas hodiny som písala esemesky iba v prípade krajnej núdze. Anjali však bola ako šialená. Nakukla som jej ponad plece, aby som videla, čo ťuká.

„Nemala by si mu hneď odpisovať,“ zašuškala som.

„Čože?“ spýtala sa šeptom.

Otec Molloy kontroloval dochádzku a každé dievča sa pri svojom mene ozvalo.

„Emma Blackburnová?“

„Tu,“ odpovedala Emma.

„Jennifer Crawfordová?“

„Tu,“ odvetilo dievča s ružovými prameňmi vlasov a hrubou linkou na očiach, ktoré sedelo úplne vzadu.

Naklonila som sa k Anjali, aby ma počula. „Mala by si počkať aspoň päť minút. Alebo, ešte lepšie, do piatej hodiny. Potom si to bude väčšmi ceniť.“

Deena hľadela priamo pred seba, no vedela som, že ma vníma.

„Načo? Páči sa mi. Čím rýchlejšie mu odpíšem, tým skôr od neho dostanem ďalšiu esemesku,“ hlesla Anjali kútikom úst.

„Ale, Anj,“ pokračovala som, posunula som sa ešte viac dopredu a lakťami som sa zaprela do stola tak, že som ho naklonila. „Musíš...“

„Chcete povedať niečo dôležité, slečna Rowleyová?“

Dokelu!

„Nie, otec Molloy.“

Menný zoznam pustil na stôl a prekrížil si ruky. Videla som, ako sa takto díval na iné dievčatá, nemyslela som si však, že aj mňa niekedy prebodne takýmto pohľadom.

„Prepáčte, no podľa mňa vaše slová zachytila len polovica triedy,“ vyhlásil. „Mohli by ste to zopakovať?“

„Prosím? Nič som nehovorila.“

„Dobre. Slečna Seaverová s vami na rečníctve a v debatnom krúžku možno ešte nestihla prejsť zásady diskusie. Vstaňte, prosím.“

Dokelu, dokelu!

„Šup-šup,“ posúril ma otec Molloy.

Postavila som sa. V triede plnej dievčat sa ozýval šepot, ktorý bol asi o decibel hlasnejší než ticho, a rady žmurkajúcich udivených očí na mňa hľadeli s ľútosťou – niekoľko výnimiek aj s potešením. Tento rok som zatiaľ bola dokonalá: výborná dochádzka, nijaké neskoré príchody, všetko išlo ako po masle, ale mala som dosť svojich starostí. Musela som sa vyrovnať s tým, že na dve školy ma v predkole nezobrali, a minulý týždeň som poslala ďalší tucet prihlášok. Navyše tu bol problém s Fabianou. Musela som sa z toho vymotať bez písomného pokarhania. Pokúsila som sa s úsmevom poobzerať po triede, z toho úsilia ma však akurát rozboleli líca.

Kňaz si ma premeral od hlavy po päty s veselou iskričkou v očiach, akoby mi chcel naznačiť, že iba my dvaja rozumieme jeho žartu.

Zdalo sa mi, že som začula, ako Deena zahundrala: „Zvrhlík.“

„Slečna Rowleyová. Vzhľadom na to, že toto je váš posledný rok a v Škole svätej Jany ste študovali, už keď bol prezidentom Bush, som si istý, že poznáte tunajšie pravidlá obliekania.“

Odkašľala som si. „Pravidlá obliekania?“ zopakovala som.

„Na budúci rok pôjdete na univerzitu, ktorá bude mať to šťastie, že si ju vyberiete, a potom si budete môcť nosiť toľko miniatúrnych handričiek, koľko sa vám zachce, no v Škole svätej Jany trváme na tom, aby si naše študentky obliekali skutočný odev. Zdá sa mi, že vaša sukňa je pätnásť centimetrov nad kolenami. Alebo nebodaj osemnásť? Stiahnite si ju, prosím.“

Skôr dvadsať. Dobre, možno mala bližšie k dvadsiatim trom. Spustila som látku nižšie na povolenú dĺžku. Všetky dievčatá okolo mňa s pozahýnanými pásmi sa zahniezdili, niektoré si dokonca naprávali svetríky, aby zamaskovali dôkaz porušovania školského poriadku. Nechápala som, prečo sa do mňa pustil pre tú hlúpu sukňu. Každá to robí. Začína sa to už na druhom stupni.

„Ďakujem. Teraz by som bol rád, keby ste zopakovali, čo ste pred chvíľou povedali slečne Guptovej,“ pokračoval. „To napätie nás zabije.“

Anjali slabo zapišťala a stisla pery. Určite sa bála, že vyzradím jej esemeskovanie. Otvorila som ústa, ale nebola som si istá, ako na jeho otázku zareagujem, keď vtom sa dvere do triedy otvorili a získala som trochu času navyše, pretože všetci sme stíchli a sledovali príchod Clary Rutherfordovej.

Prvé, čo o Clare musíte vedieť, je, že ju mám rada. Naozaj. Ona má zasa rada mňa. Nie sme kamarátky ani nič také. Presne to bolo na Clare šialené – takmer každý ju mal rád. Bola veľmi milá a láskavá. Trochu som si priala, aby som ju mohla neznášať, ak už pre nič iné, tak preto, lebo bola rozhodne krajšia ako ja. Hoci som to však chcela, nedokázala som ju nenávidieť. Tuším som nikdy nevidela, že by sa rozčúlila alebo s niekým stratila trpezlivosť. No nebola práve priateľská. Mnohé dievčatá v Škole svätej Jany si mysleli, že ak budú ku každému kamarátske, dokonca aj k tým, ktorých nenávideli, všetci ich budú mať radi. Namiesto toho pôsobili neúprimne a nakoniec si ich obľúbilo oveľa menej ľudí, ako keby sa správali normálne.

To nebol Clarin štýl. Vyžarovala niečo dramatické, ani čo by mala pod nohami stále rozprestretý červený koberec. Dostávala dobré známky, ale nie až také skvelé, aby ju za to niekto nenávidel alebo aby niekomu liezla na nervy, lebo mal pocit, že je neporovnateľne múdrejšia. Hrala pozemný hokej a dosť jej to išlo – každý ju chcel mať vo svojom družstve –, nevynikala v ňom však až natoľko, že by niekto číhal len na to, kedy ju hokejkou treskne po tvári. Dokonca jej pristala ešte aj sukňa, ktorú sme nosili na pozemný hokej, a to ma zabíjalo, pretože som v nej mala príšerné komplexy zo svojich kolien. Jej vlasy mali primeranú dĺžku, boli pekne zvlnené a vďaka orieškovočervenkastému nádychu priam žiarili. Nemusela si ich žehliť. Priznám sa, že to som jej závidela. Moje vlasy vylietavali ako tmavé struny z gauča. Polovicu detstva mi mama kefou šklbala husté pramene a vravela, že vyzerám ako tínedžerská nevesta Frankensteinovho monštra. Až minulý rok som konečne našla prípravok, vďaka ktorému mi padajú na plecia v úhľadných špirálach.

Zdalo sa mi, že Clara Rutherfordová patrí k inému druhu, ktorý sa nepotí, nezapácha a v živote nemá nijaký vážnejší nedostatok. O jej rodine som vedela iba to, že je bohatá, šťastná a zdravá. Mama mala čokoládovohnedé vlasy a obsluhovala v stánku, keďsa konali školské charitatívne akcie, otec hral squash a dokonca ju prišiel povzbudiť na niekoľko zápasov pozemného hokeja. Jej brat chodil do triedy s Emminým bratom a bol rovnako bezchybný a priateľský ako jeho sestra. Hral lakros, bol v školskom parlamente a po maturite zorganizoval pamätný večierok, kde sa možno trochu pilo, ale nikto sa nedostal do vážnejších problémov a všetci sa dobre zabavili. Clara mala skvelý život.

Samozrejme, nie každý ju mal rád. Ak je dievča na piedestáli, niektorí by ju odtiaľ najradšej zhodili, len aby zistili, aké to bude, keď sa rozletí na tisíc kúskov.

Emmin výraz sa pri Clarinom príchode vôbec nezmenil. Namiesto toho jej sivé oči zaiskrili sťa vnútro lastúry prežiarené lúčmi slnka.

No videla som, ako Deene pohasol úsmev. Myslela som si, že na Claru trochu žiarli, čomu som nerozumela, lebo Deena bola vtipná a talentovaná a podľa mňa tiež patrila k obľúbeným dievčatám. Dozvedela som sa však, že aj Clara sa hlási na Tuftsovu univerzitu. Deena ju teraz podozrievala, že jej vyfúkne miesto. Väčšina vysokých škôl, na ktoré sme sa hlásili, mala kvóty na prijatie študentov z najlepších súkromných škôl. Ak obe čakali na odpoveď z Tuftsovej univerzity, mali sme pred sebou tri napäté mesiace so študijným poradcom.

Potom tu ešte bola Jennifer Crawfordová s ružovými vlasmi. Keď vošla Clara, Jennifer skrútila pery, akoby sa dívala na zrazené zviera pri ceste. Bol to výraz znechutenia a odporu.

Jennifer mala problémy s viacerými ľuďmi.

Po Clarinom príchode sme teda všetci na chvíľu zdanlivo stíchli, aby sme ocenili, že sa nás rozhodla poctiť svojou prítomnosťou.

Sledovali sme ju, až kým nedošla k svojmu miestu. V pätách kráčali jej dva klony. Všetky tri mali vrkoče zopnuté tenkou čiernou stužkou nízko na temene. Cítila som, že sme túto informáciu zaregistrovali, ba takmer som počula, ako sa tieto údaje ukladajú v hlave každého dievčaťa. Premýšľala som, koľko vrkočov zviazaných stuhou uvidíme na celoškolskom stretnutí po obede. Asi veľa.

„Slečna Rowleyová?“

Strhla som sa a hneď som sa prestala dívať na Claru Rutherfordovú, ktorá sa usadila na stoličke v prvom rade najbližšie k oknu.

„Čo ste hovorili slečne Guptovej? Od napätia sme celí bez seba.“

Pozrela som sa na Anjali. Práve si pchala mobil do rukáva svetra, kde bol v bezpečí.

„Prepáčte, otec Molloy,“ povedala som a pozrela som sa pred seba. „Nevravela som nič. Padlo mi pero, a tak som sa predklonila, aby som ho zdvihla. Asi to vyzeralo, akoby som jej čosi šepkala.“

Kňaz vyvrátil oči dohora a vzdychol si. Obaja sme vedeli, že klamem. Odrazu som si ho vážila o niečo viac za to, že ma okamžite prekukol.

„Ako chcete,“ mávol rukou.

Skĺzla som na svoje miesto a prihrbila som sa, aby ma spoza Anjali nebolo vidno. Aspoň na chvíľku som si potrebovala oddýchnuť od zvedavých pohľadov.

„Dobre. Obávam sa, že dnes musíme prediskutovať istú záležitosť, takže počúvajte!“ vyhlásil otec Molloy.

Ozvalo sa podráždené stonanie a s Deenou sme sa na seba rozhorčene pozreli. Deena sa chcela vrhnúť na učebnicu fyziky a ja som mala v pláne znova si skontrolovať úlohu z matematiky. Väčšinou sme tieto hodiny využívali na to, aby sme sa bifľovali na testy alebo si dokončili úlohy, ktoré sme nestihli dorobiť večer. Svojimi výpočtami som si bola celkom istá, ale dôkladná kontrola príkladov by nezaškodila. Tak či tak sme na stretnutiach s poradcom nedostávali nijaké rady.

„Určite má veľa z vás otázky a obavy,“ začal. „Urobíme všetko, čo bude v našich silách, aby sme na ne odpovedali. No v tejto chvíli musím zdôrazniť predovšetkým to, že škole na vás záleží. Momentálne nejestvuje nijaký dôvod na strach. Skutočne nijaký.“

„O čom to hovorí?“ zašepkala mi Deena do ucha.

„Nemám ani poňatia,“ odvetila som.

Zdvihla som ceruzku, priložila som si ju pod nos nad hornú peru a na chvíľu som sa zamyslela. Deena si skúmavo obzerala nechty. Anjali opäť vytiahla mobil, esemeskovala a predstierala, že vníma každé kňazovo slovo.

„Naša škola sa hrdí tým, že študenti sú tu na prvom mieste,“ drmolil ďalej. „Vieme, že vás to znervózňuje, a tak vás chcem povzbudiť, aby ste v prípade, že cítite potrebu porozprávať sa s niektorým učiteľom medzi štyrmi očami, neváhali a urobili to. Pokojne sa príďte poradiť so mnou, no ak by vám bolo príjemnejšie pohovoriť si so ženou, môžeme to zariadiť.“

Všetky študentky sa už hniezdili, otec Molloy však pokračoval. „Máte nejaké otázky?“ opýtal sa, ruky si prekrížil na hrudi a pozrel sa na nás.

Naklonila som hlavu k Emme, aby som zistila, či nevie, o čom to melie, ale zdalo sa, že nepočúva. Zízala do kúta prvého radu, na lícach mala ružové škvrny a pero stískala tak silno, až jej zbeleli hánky.

Ponad hlavy spolužiačok som sa pozrela do posvätného rohu, kam Emma tak uprene hľadela. Dívala sa na Claru Rutherfordovú, ktorej na stole chýbala už len tabuľka s úhľadným nápisom REZERVOVANÉ.

Vtedy som po prvý raz zahliadla, ako sa Clara Rutherfordová mykla.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PREDOHRA

Prvá časť

1. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

Druhá časť

6. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

Tretia časť

13. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

18. KAPITOLA

Štvrtá časť

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

Piata časť

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

EPILÓG