Cesta do ráje na zemi

aneb čertův dar

Pohádka pro děti od 18 let

Jan Peringer

Ústí nad Orlicí 2014

Jan Peringer

Cesta do ráje na zemi, aneb čertův dar

Ukážka z elektronickej knihy

Obálka: Pavel Langhans

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok: 2014

Sazba: Václav Novák

© Jan Peringer, 2014

© Cover Pavel Langhans, 2014

ISBN 978-80-7405-294-1

Slovo autora:

Všechny osoby a události tohoto příběhu

jsou od začátku do konce zcela smyšlené.

Přesto, kdyby měl pozorný čtenář neodbytný

pocit, že některé skutečnosti v něm uvedené

mu nápadně připomínají naši současnost,

pak jej ujišťuji, že jde o podobnost čistě,

ale opravdu čistě náhodnou.

Kapitola první

„Buď zdráv, Václave, gratuluji ti k velké výhře.“

Do Václava jako by uhodil blesk. Spokojeně ležel po obědě na gauči ve své kuchyni a dělal všechno pro to, aby co nejdříve upadl do slibného odpoledního spánku.

„Co jsi zač?“ houkl na chlapa, který se bez ohlášení objevil uprostřed místnosti, jen několik kroků od něho.

„No, jak bych ti to stručně vysvětlil. Jsem něco jako zástupce velké společnosti.“

„Mně je jedno, jestli jsi zástupcem velké nebo malé společnosti. Nepozval jsem tě, do domu jsem tě taky nepustil, takže nevím, jak ses sem dostal, když mám zamčeno. Proto se laskavě seber a vypadni dřív, než se zvednu.“

„Počkej, nebuď tak hrrr! Ještě nevíš, proč jsem za tebou přišel, a už mě vyhazuješ. Mohl bys toho nakonec litovat, kdybych jen tak odešel a neřekl ti, co vlastně chci.“

„Co ty můžeš chtít. Takoví mi sem chodí třikrát do tejdne, od elektriky, od plynu, od telefonu, nestačím je vyhazovat. Každý se může podělat starostí, abych ušetřil co nejvíc peněz a náhodou u někoho jiného nezaplatil zbytečně moc. Protože právě jen oni mají pro mne tu nejvýhodnější nabídku.Támhle u kamen mám na ně klacek.“

Muž se usmál. „Dobře děláš, chlapče. Nikdy nevíš, jaká sebranka ti vleze přímo do baráku.“

„Že to říkáš zrovna ty,“ odsekl na to Václav, když se postavil v celé své parádní výšce bezmála metr devadesát.

Příchozí byl asi stejně vysoký jako on, jenže hubenější, a proto možná i mrštnější. K tomu vypadal o něco mladší. Kdyby došlo ke strkanici, měli oba stejnou naději na úspěch. Václav se nenápadně posunul o něco blíž ke kamnům.

„Nechej ten klacek na pokoji, stejně by ti byl k ničemu,“ pravil ten cizí muž klidně. „Raději se posadíme a v klidu si promluvíme. Dovolíš?“ a aniž čekal na souhlas nebo vyzvání, otočil židli opěradlem dopředu, obkročmo se posadil na sedadlo a nenuceně pokynul domácímu pánovi, aby udělal totéž.

Václav byl tou ležérní uvolněností nezvaného hosta vyveden z míry. Byl zvyklý na to, že svým zjevem budil v každém příchozím jistý respekt, a tenhle hejsek s ním jedná jako rovný s rovným A ještě mu k tomu s neskrývanou blahovůlí nabízí jeho vlastní židli.

„Podívej se, mladej! Především si uvědom, že já jsem tu doma, takže podle toho se chovej! Za druhé pořád nevím, který čert tě sem přines, a za třetí nevím, proč. Takže se laskavě hleď vymáčknout, než ztratím trpělivost!“

„Konečně rozumná řeč,“ s okázale projevenou úlevou pravil návštěvník. „Vezmeme to pěkně po pořádku. Tak především, kdybych já tu byl doma,“ a při tom se provokativně rozhlédl kolem sebe, „vypadalo by to tu úplně jinak. Přitom na zájmeno ,já‘ položil zvláštní důraz. Za druhé, žádný čert mě sem nemusel nosit, protože jsem se obsloužil sám, a za třetí – pokud budeš chvilku zticha a nebudeš pořád vyrušovat, dozvíš se taky, proč jsem za tebou přišel.

Ten klacek je docela drzý a nevychovaný, napadlo Václava.

„Dobrá, drzý možná jsem, ale rozhodně ne nevychovaný. Až ti jednou povím, kde a od koho jsem nabyl své vychování, nebudeš stačit valit oči.“

Václav vykulil oči už teď. Ten spratek mu snad čte myšlenky, jinak to není ani možné. Přece ani nehlesl a on tohle!

„Máš pravdu, čtu. A dost dobře. Z toho si nic nedělej, na to si zvykneš!“

Václav si několikrát usilovně promnul čelo, jak jej v té chvíli polilo horko. Zažil v životě ledacos, ale něco takového ani náhodou.

„Dobrá, dobrá, zjišťuji, že najednou některým věcem nerozumím, ale snad mohu vědět, s kým mám tu čest.“

„To je v pořádku. Zapamatuj si, že se jmenuji Legátus.“

„Vyslovuje se to s krátkým, nebo dlouhým a?“

„S dlouhým. S krátkým bych vypadal jak Ostravak.“

„A to je jméno, příjmení, nebo nadávka?“

„Jméno. Sám jsem si je vybral a docela mi stačí. Příjmení nepotřebuji.“

„To je tedy divné. S jedním, a dokonce s takovým jménem by tě u nás nezapsali ani do první třídy základní školy. Rodičům by navíc napařili pokutu za to, že si vymysleli takovou – s prominutím – pitomost.“

„Vidíš, a u nás to docela jde a nikomu to nevadí.“

„Divná společnost!“ povzdechl si Václav. Jméno Legátus mu připadalo stejně vtipné jako Veselý Kůň, ale …

„Budeš se divit, ale taky takového u nás máme. Jenže ten patří do úplně jiné výkonné jednotky, na mise mimo náš rajon nechodí.

Zase to čtení myšlenek! Václav ztratil trpělivost.

„Tak podívej, už toho mám akorát dost. Buď mi konečně řekneš, co jsi zač, nebo táhni k čertu!“

„To půjde těžko, protože já sám jsem čert.“ Návštěvník se dlouze a pobaveně podíval na svého hostitele.

Václav se zarazil a chvíli hleděl nechápavě. Pak se však rozesmál, hlasitě a hystericky, jako by v té chvíli slyšel nejlepší vtip nebo největší nesmysl svého života. Znovu a znovu se jej zmocňovaly záchvaty smíchu, mezi nimiž s námahou lapal po dechu. No tohle je přece gól! Oči se mu zalévaly slzami, jež si utíral rukávy košile.

„Ty máš ale smysl pro srandu, tak dobře jsem se už dlouho nepobavil,“ vysoukal ze sebe konečně, když se trochu uklidnil. „To se ti jednou něco povedlo. Počkej, co má znamenat zase tohle?“ Před ním seděl úplně jiný muž a škodolibě se usmíval.

„Kterej ty seš?“

„Stále ten samý. Akorát jsem se trochu převlékl.“

„Co to máš, prosím tě, na sobě? Vždyť vypadáš jako komediant.“

„Takhle by mohl vypadat například hrabě Monte Christo.“

„Jo, toho jsem viděl třikrát a pokaždé vypadal jinak, poněkud rozpačitě pronesl Václav.“ Zaraženě si prohlížel svého nenadálého společníka. Dosud si myslel, že je to nějaký vtipálek, který se mu sem vetřel, protože nedopatřením zapomněl ve dveřích otočit klíčem. Najednou však cítil, že tady opravdu není něco v pořádku.

,Hrabě‘ se mezitím otočil i s židlí, přehodil nohu přes nohu a zaujal důstojnou aristokratickou pózu.

Václav se jej opatrně zeptal: „Takže ty jsi opravdu …?“

„Ano, jsem. Jsou případy, kdy ani čert nelže.“

Tak tady končila veškerá legrace. Těžko je v takové situaci nepřemýšlet. A přemýšlet je obzvláště těžké, když víte, že někdo druhý vám čte v hlavě jako ve slabikáři. Ať vás napadne cokoliv, ten druhý to ví dřív, než to vyslovíte. Strašná situace, a Václav si to najednou uvědomil.

„A to se můžeš přeměňovat jen tak, v kohokoliv?“

„Samozřejmě, chceš to vidět?“

„Udělej mi třeba – třeba prezidenta!“

„Zavři oči a napočítej do tří!“

„Bez toho by to nešlo?“

„Ale šlo, jenže by to nebylo tak efektní.“

„Raz, dva, tři – otvírám.“

„Václave, Václave, ty si nedáš pokoj. Věříš, že planeta je modrá a ne zelená?“ promluvila hlava státu svým nezaměnitelným hlasem.

„Ty vole,“ vyjekl proti svému zvyku Václav. „Jako bys mu z oka vypadl. To je naprosto dokonalé. A teď premiéra. Raz, dva, tři.“

Otevřel oči a na židli před ním seděl předseda vlády se svým typickým úsměvem. „Václave, Václave, šetři časem, a tím pádem penězi! Jinak dopadneme jako Řecko.“

„A teď ministra financí, zkus to!“

Sotva dořekl tři, ozval se správce státní kasy přísně: „Máš v pořádku zaplaceny všechny daně, Václave? A nemysli si, že ti něco přidám na důchod, na to zapomeň! Všechno jsme prožrali, teď se bude šetřit!“

„No to je krásný,“ zajásal Václav. „Úplně jako živý, to bych nikdy neřekl, že je to možný.“

„Stačí?“

„Udělej mi ještě předsedkyni parlamentu!“

„Tak to ne! Má to jisté – jak bych to řekl – anatomicko-technické problémy spojené s jistými riziky, takže dámy zásadně nedělám.“

„Dobře, tak předveď něco jiného. Mohl bys ze mne udělat například ministra vnitra?“

„Lituji, ale z tebe můžu udělat tak akorát psa, kozla nebo muchomůrku. Kdybych z tebe udělal nějakou vysoce postavenou osobnost, měl bych s tím takové polízanice, že se na to můžu vykašlat. Pamatuj si, že z obyčejných lidí, jako jsi ty, se vy-so-ce po-sta-ve-né o-sob-no-sti nikdy nedělají! Na to platí zvláštní norma a výjimka se shání tak těžko, že se tomu u nás každý raději vyhne. Za tu námahu to prostě nestojí. Velkého činitele v jakémkoliv oboru můžu udělat jen z někoho od nás. Pokud to má být někdo z lidí, pak to musí být velký potentát, který stojí hodně vysoko!“

„Aha,“ na to jen řekl Václav, „takhle to tedy chodí! Já jsem si přitom vždycky myslel, že alespoň u vás jsme si všichni rovni.“

Seděl tiše a zamyšleně, protože toho bylo v posledních chvílích na něho trochu moc. Legátus jej nechal na pokoji a svým způsobem si vychutnával jeho rozpaky. Věděl, co mu letí hlavou, a také věděl, co musí zákonitě přijít.

„Předvedl jsi mi, co všechno dokážeš,“ prohodil pán domu po chvíli mlčení. „Jsem ochoten uvěřit, že jsi skutečně tím, za koho se vydáváš. Teď mi ale poctivě řekni, proč jsi přišel zrovna za mnou a co máš za lubem!“

„Řekl jsem ti to hned na začátku. Přišel jsem ti gratulovat k výhře a zajistit její předání.“

„Nepamatuji si, že bych někde vsadil. Ani jsem si nekoupil los. Tím pádem nevím, proč bych měl něco vyhrát.“

„Nebylo zapotřebí, abys něco takového dělal. Náš superpočítač tě prostě vybral jako výherce ceny podle tvého přání. Stačí je vyslovit.“

„Jo, a za kolik si mám nejprve ve vašem obchoďáku objednat. Za tisícovku, za dvě? To mi pak ještě přidáte zadarmo bundu nebo flaušovou deku?“

„Nevím, proč sem pořád pleteš zlozvyky nějakých pozemských firem, které nízkým způsobem zneužívají naivní důvěry prostého lidu. U nás se s něčím takovým nesetkáš, to by bylo pod naši úroveň. Vysvětlím ti to jednoduše. Každý rok pořádáme zvláštní akci, ve které je vybrán jeden šťastný pozemšťan, který je náležitě obdarován. Proti tomu jsou výhry vašich pozemských supermarketů ubohou žabařinou, která se s námi nemůže rovnat.“

„Podívejme, je vybrán jeden pozemšťan! Vy se teda opravdu nepředáte, jen co je pravda. A proč to mám odnést zrovna já? To jste neměli někoho jiného? A vůbec! Nechápu, proč zrovna vy takovou akci děláte. Máte to zapotřebí?“

„Ani ne. Jde ale o marketingový tah. Vylepšení našeho mediálního obrazu. Každý nás tu na zemi má za parchanty a my zase chceme alespoň některým lidem dokázat, že se mýlí.“

„Když si vyberete jen jednoho člověka, tak si té reklamy zase tolik nenaděláte. A přes kapsu se taky moc nepraštíte. Velkou radost z tebe nemám. Víš, co se říká? Začni si s čertem a v pekle skončíš!“

„Nemusí tomu tak být vždycky. Někdy se dřív dočkáš pekla na zemi. Podívej se,“ a Legátus nasadil vemlouvavý tón, „je to tvoje věc a tvoje volba. Jsi svobodný člověk. Když řekneš ne, seberu se a půjdu.“

„Počkej, nespěchej zase tolik! Co za to budeš chtít? Píchnout do prstíčku, podepsat smlouvičku na dušičku?“

„Jsi normální? Neřekl bys mi, co bychom s tebou u nás dělali? Takových, co si to sakramentsky zaslouží, se k nám denně táhnou davy v šestistupech. Víš, jaký je to nápor na administrativu? Zapsat, ubytovat, rozdělit do skupin podle stupně provinění, pak se ještě starat, aby poctivě trpěli, nefixlovali na rozcvičce a nespali na schůzích. V tvém případě jde čistě o dobrý skutek vykonaný z naší strany. I Peklo má právo občas si dopřát takový přepych. Samozřejmě s jistým specifickým záměrem, to nepopírám.“

„Dáš mi čas na rozmyšlenou? Jak moc spěcháš na mou odpověď?“

„Nechci odpověď ani dnes, ani zítra. Je však třeba, aby to netrvalo moc dlouho. Za týden?“

„Za týden, platí! A jak se s tebou spojím, když bude zapotřebí?“ zeptal se ještě Václav.

„Třikrát si v duchu řekneš Legátus, Legátus, Legátus a já se ti objevím. Není zapotřebí řvát nahlas, aby tě lidé neměli za blázna.“

To pekelník dopověděl a zmizel, jako by tu nikdy nebyl. Ani pekelný odér po něm nezůstal.

Kapitola druhá

Václav měl na starost zaděláno. Od chvíle, kdy jej podivná návštěva opustila, neměl stání. Neustále se mu vracely vzpomínky na kousky, které mu ten cizinec předváděl, a nebýt jich, snad by ani nevěřil, že se mu všechno jen nezdálo.

Něco si přát! Nemůže říct, že by neměl nějaká přání, jenže některá mu připadala tak banální, že by se styděl je vyslovit. A jedno zase takové ztřeštěné, že by neměl odvahu je vypustit z pusy. Má vlastně ještě dost času, do termínu zbývá ještě pár dnů, může stále rozmýšlet.

„Legáte, Legáte, ty jeden delegáte!“povzdechl si otráveně, „tebe mně byl čert – co, všichni čerti dlužni.

„Tak co, už ses rozmyslel?“ ozval se za ním Legátův hlas.

„Eh, kuš, docela jsem se tě lekl. Co tu zase chceš?“

„Volal jsi mě.“

„Starýho čerta jsem volal! Řekl jsem akorát dvakrát Legáte, takže o žádné volání nešlo.“

„A co ten delegát?“

„Tak počkej! Na to jsi mě neupozornil, že to taky platí. No nic, když už jsi tady, tak se posaď! Alespoň si trochu popovídáme.“

Sedli si jako minule, Legátus si položil paže na opěradlo židle a začal: „Tak mluv, poslouchám!“

„Ty seš špatnej na záda?“ zeptal se Václav.

„Vůbec ne, proč?“

„Že se neopřeš o to opěradlo normálně zády, ale ležíš na něm pupkem.“

Legátus se zasmál a s židlí se otočil.

„Tohle ale není vůbec důležité,“ pokračoval Václav. „Už od minule mi vrtá v hlavě jiná věc.“

„Co to je, mohu-li se zeptat?“

„Nějak mi k tobě nesedí vžitá představa o pekelnících. V tvém případě mi chybějí rohy, kopyto, zarostlá huba, chlupatý kabát z kozla, smrad …“

Tentokrát se pro změnu bouřlivě rozesmál Legátus. „Hlouposti, povídačky, primitivní, záměrná a dlouhodobá mediální dezinformace nejhrubšího zrna. Samé nesmysly! To si vymysleli naši nepřátelé a vypravěči pohádek, aby děckám nahnali strach a ta drobotina pak sekala dobrotu. Nikdy, pamatuj si, nikdy jsme tak nevypadali. Naopak, naši zástupci, kteří tu na zemi pracují, jsou perfektně oblečeni, neboť se pohybují v nejvyšších společenských kruzích. Od normálních lidí je nerozeznáš, jsou dokonale vychovaní a sympatičtí. A to proto, že pocházíme – teď to řeknu tak trochu po zemědělsky – z velmi ušlechtilého chovu. Konečně, minule jsem ti to už naznačil.“

„Mohl bych očkem nahlédnout do vaší plemenné knihy, když už o tom mluvíme ,zemědělsky‘? Tedy, jestli nějakou vedete.“

Legátus zvážněl. Chvíli mlčel a pak začal: „Myslím, že bych ti měl podat základní informace o našem vzniku a existenci. Je to dlouhá a zajímavá historie a já se pokusím sdělit ti ji pokud možná co nejstručněji a srozumitelně“

Václav přikývl: „Jen začni!“

„Jak jsi už možná slyšel, když Pán stvořil svět, stvořil si také mančaft, který jej měl udržovat v náležitém stavu. Říkali si andělé a byli to tvorové krásní, dokonalí a ušlechtilí. Vím to, patřil jsem k nim. Aby měli Zemi řádně na očích, Pán pro ně vytvořil zvláštní sídlo, kterému jste si vy lidé navykli říkat Nebe. Všechno šlapalo jako švýcarské hodinky, byla radost na to koukat.

Lucifer, to byl jeden z užšího vedení, měl na starosti personalistiku. Jenže jemu to pořád nestačilo, a tak si nakonec vyškemral hospodářský odbor. A to se nemělo stát. On to měl totiž v hlavě neobyčejně dobře srovnané, a tak jak jen dostal ekonomiku a finance pod palec, začal hospodařit po svém.

Měl totiž jednu velkou chybu, o které jsme tehdy nevěděli. Byl strašně na prachy. Nejprve zřídil několik es-er-óček na různé služby, pak rozdával zakázky podle zcela neprůhledného systému a nakonec hrabal do své kapsy.

Jedna firma dostala zametání oblohy za cenu nehorázně předraženou, jiné zase bez výběrového řízení přihrál praní a čištění mraků. Další firma měla na starosti regulaci větrů východních, jiná zase západních, ty si udělaly filiálky specializované na větry severní a jižní, takže byl za chvíli ve všem takový bordel, že se v tom nikdo nevyznal. Faktury létaly navzájem mezi nimi a centrální kasou, která tím pádem dostávala pořádně na frak. Ti šizunkové jí pouštěli žilou ze všech stran. A tak to bylo všude, kam ses podíval.

Aby to na první pohled nevypadalo, že v tom jede sám, Lucifer nám napovídal, že se z toho budeme mít taky dobře, když se k němu přidáme. Jenže jak se později ukázalo, ve všech těchto podnicích byl vedený jako jediný jednatel, takže my, důvěřiví hlupáci, jsme byli jenom obyčejným křovím, které nemělo do ničeho co mluvit.

Samozřejmě se našli šťouralové, takže to nakonec všechno prasklo. Pán se moc rozhněval, jenže Lucifer ho uprosil, aby nám dal ještě jednu šanci. Z finančního musel samozřejmě pryč, ale už měl tolik známostí, že si záhy našel nový byznys.

Přišel na to, že by bylo výnosné na druhé straně nebeského pozemku udělat pod plotem tunel a tudy dostávat do Nebe pracháče, kteří by se jinak přes hlavní bránu nedostali.“

„A jak to dopadlo?“ Václav už zvědavostí nevydržel.

„Jak to mohlo dopadnout? Podle očekávání. Ty už nemáš šéfa, protože jsi osmým rokem v důchodu. Ale kdybys ve svém zaměstnání svého šéfa věčně nasíral, co by s tebou udělal?“

„Nedělal by žádné dlouhé cavyky a vyrazil by se mnou dveře.“

„No, a právě to se nám stalo. Lucifer zase sliboval, ale tehdy se proti nám tvrdě postavili ti tři z bezpečnostního.“

„Kteří tři?“

„Určitě jsi o nich slyšel. Gabriel, Michael a Rafael. Chlapi jako hory. Pořád hučeli do Pána: podívejte se, Otče, jsou to grázlové od podívání, čertovina jim kouká z očí. Z těch šmejdů nikdy nic pořádného nebude, jestli tady zůstanou, budou s nimi jen trable.

„Takže jste pěkně mazali, jen se za vámi prášilo.“

„Tak nějak to bylo. Pán byl velice noblesní šéf, navýsost spravedlivý, ale tohle bylo na něj moc. Už nás nechtěl ani vidět, sotva jsme si stačili sbalit svoje fidlátka.

Koniec ukážky

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá