Eben Alexander

Mapa večnosti

Ukážka z elektronickej knihy

Original title: Eben Alexander LLC, with Ptolemy Tompkins: THE MAP OF HEAVEN

Copyright © 2014 by Eben Alexander LLC

Cover picture © ThinkstockCover design © Francesca Spinelli, 2014

Slovak edition © Fortuna Libri, Bratislava 2014

Translation © Róbert Hrebíček, 2014

Vydalo vydavateľstvo Fortuna Libri.

www.fortunalibri.sk

Redakčná a jazyková úprava Zora Sadloňová

Zodpovedná redaktorka Anna Kališková

Prvé vydanie

Všetky práva vyhradené.

Mená niektorých osôb a charakteristické vlastnosti, podľa ktorých by sa dali identifikovať, sú zmenené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani rozširovať akýmkoľvek spôsobom, či už elektronicky, mechanicky, fotografickou reprodukciou, alebo inými prostriedkami, bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-8142-367-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Úvod

Som dieťa zeme a neba, posiateho hviezdami, no moja pravá rasa pochádza z neba.

úryvok z istého starovekého gréckeho textu, ktorý dáva duši človeka, čo práve zomrel, pokyny, ako sa správať v živote po živote

Predstavte si novomanželov na svadbe. Obrad sa skončil a všetci sa zhromaždili na schodoch kostola, aby sa odfotografovali. Ženích a nevesta si však pozvaných hostí nevšímajú. V tejto chvíli sú priveľmi zahľadení do seba. Pozerajú si hlboko do očí – okien do duše, ako ich nazval Shakespeare.

Hlboko. Čudné slovo na opis činnosti, ktorá, ako vieme, vôbec nemôže byť hlboká. Videnie je čisto hmotný proces. Fotóny dopadajú na sietnicu, ležiacu v zadnej časti oka asi dva a pol centimetra za zrenicou. Informácie, ktoré prinášajú, sa prevádzajú na elektrochemické impulzy. Tie sa nervovými vláknami dostávajú do primárneho zrakového centra v záhlavnom laloku mozgu. Je to vyslovene hmotný proces.

Každý však, pravdaže, vie, čo máte na mysli, keď poviete, že hľadíte komusi hlboko do očí. Vidíte jeho dušu, časť človeka, ktorú staroveký grécky filozof Hérakleitos z Efezu asi pred dvetisícpäťsto rokmi opísal takto: „Hranice duše by ste nenašli ani vtedy, keby ste cestovali nekonečne dlho. Taká hlboká a rozľahlá je.“ Či už je to ilúzia, alebo nie, nazrieť do tejto hĺbky, keď sa zjaví, je veľmi pôsobivé.

Najsilnejšie sa prejavuje pri dvoch príležitostiach: keď sa zaľúbime a keď vidíme kohosi umierať. Prvú možnosť zažila väčšina, druhú oveľa menší počet ľudí, azda preto, lebo smrť sa v našej spoločnosti odsúva mimo dohľadu. Zdravotnícki pracovníci a zamestnanci hospicov, ktorí so smrťou prichádzajú do kontaktu pravidelne, okamžite pochopia, o čom hovorím. Tam, kde bola hĺbka, je odrazu iba povrch. Živý pohľad – aj keď bol zastrený, nestály a patril veľmi starému človeku – je preč.

Vidíme to aj vtedy, keď zomrie živočích. Priame spojenie s tým, čo Titus Burckhardt, odborník na náboženstvo, ktorý žil v 20. storočí, nazval „vnútornou sférou duše“, sa preruší a telo pripomína spotrebič bez prívodu elektriny.

Predstavte si teda, ako si novomanželia hľadia do očí a vidia bezodnú hĺbku. Cvakne spúšť, vznikne fotografia. Dokonalá snímka dokonalého páru ženícha a nevesty.

Teraz sa posuňte o niekoľko generácií dopredu. Pár priviedol na svet deti a tie splodili vlastné potomstvo. Muž na fotografii zomrel, žena žije v zariadení pre hendikepovaných. Deti ju navštevujú a v domove si našla priateľov, no niekedy, napríklad práve teraz, sa cíti osamelá.

Je daždivé popoludnie a ona sedí pri okne. Vezme do ruky snímku, ktorú si dávno dala zarámovať a položila na stolík. V pološere, ktoré vládne v miestnosti, sa na ňu zahľadí. Rovnako ako ona, aj fotografia má za sebou dlhú cestu. Najskôr ležala vo fotoalbume, ktorý žena venovala deťom, potom sa dostala do rámu a napokon spolu s majiteľkou do domova. Hoci je krehká, trochu zožltnutá a na okrajoch obšúchaná, uchovala sa až doteraz. Žena vidí mladé dievča, ktorým bola kedysi. Hľadí do očí novomanželovi a spomína si, že v tom okamihu bol pre ňu skutočnejší než všetko ostatné na svete.

Kde je teraz? Žije ešte?

Za lepších dní žena vie, že neprestal existovať. Muž, ktorého celý čas tak veľmi ľúbila, určite nezmizol, keď mu telo vypovedalo službu. Žena si neurčito spomína, aký názor na túto problematiku má náboženstvo. Manžel je v nebi. K viere v toto miesto sa hlásila po celé roky, keď viac-menej pravidelne chodievala do kostola, no v hĺbke duše si jeho existenciou nikdy nebola istá.

Za iných dní, takých ako dnes, na ňu doliehajú pochybnosti. Uvedomuje si totiž, čo v tejto súvislosti tvrdí veda. Áno, manžela naozaj ľúbila. No láska je emócia, elektrochemická reakcia, ktorá prebieha hlboko v mozgu. Spôsobuje uvoľňovanie hormónov do zvyšku tela, ovplyvňuje náladu, určuje, či budeme šťastní, smutní, rozradostení, alebo zronení.

Stručne povedané, láska nie je skutočná.

Čo je teda skutočné? To predsa vieme. Atómy železa, chrómu, hliníka a molekuly plastu tvoriace stoličku, na ktorej žena sedí. Atómy uhlíka, z ktorých je fotografia, čo drží v ruke. Tabuľka skla a drevený rám, ktoré ju chránia. A, pravdaže, diamant na snubnom prsteni a zlato, z ktorého sú vyrobené tento i svadobný prsteň. To všetko je skutočné.

A čo dokonalé, neporušené a večné puto lásky medzi dvoma nesmrteľnými dušami, ktorého symbolom sú tieto šperky? Nuž, to je iba pekne znejúca hlúposť. Pevná, hmatateľná hmota – to je realita. Veď to tvrdí veda.

Vašou pravou podstatou je vnútro.

al-Ghazálí, islamský mystik, 11. storočie

Základ slova realita tvorí latinské slovo res (vec). Predmety ako pneumatiky, panvice, futbalové lopty či hojdačky na dvore za domom sú pre nás skutočné, lebo sa zo dňa na deň nemenia. Môžeme sa ich dotknúť, poťažkať ich v rukách a položiť na zem. Keď sa po ne vrátime, nájdeme ich tam, kde sme ich nechali, navyše v podstate v nezmenenom stave.

Z hmoty, samozrejme, pozostávame aj my. Naše telá sa skladajú z prvkov, z ktorých prvý a najjednoduchší je vodík, a potom zo zložitejších, ako napríklad dusík, uhlík, železo či horčík. Tie vznikli pôsobením neuveriteľného tlaku a tepla v srdciach dávnych, dnes už nejestvujúcich hviezd. V jadre uhlíka sa nachádza šesť protónov a šesť neutrónov. Štyri z ôsmich pozícií valenčnej vrstvy elektrónového obalu obsadzujú elektróny, zvyšok je voľný. Na atóm uhlíka sa vďaka tomu môžu prostredníctvom elektrónov viazať iné atómy. Táto symetria umožňuje mimoriadne účinné nadväzovanie ďalších atómov uhlíka, ako aj atómov iných prvkov či molekúl. Štúdiu chemických interakcií s účasťou uhlíka sa venujú organická chémia a biochémia – rozvinuté odbory, ktoré zatieňujú ostatné sféry chémie. Celá chemická štruktúra života na Zemi sa zakladá na uhlíku a jeho jedinečných vlastnostiach. Vzniká tak lingua franca sveta organickej chémie. Vďaka tej istej symetrii však atómy uhlíka vytvárajú aj oveľa pevnejšie väzby. Z čiernej pozemskej hmoty, ktorú si s nimi spájame, tak vzniká najmocnejší prírodný symbol trvanlivosti – diamant.

Hoci atómy uhlíka a niekoľkých ďalších prvkov, z ktorých sa skladá väčšina ľudských tiel, sú v podstate nesmrteľné, naše schránky majú mimoriadne pominuteľný charakter. Ustavične vznikajú nové bunky a staré odumierajú. V každej chvíli organizmy čerpajú hmotu z okolitého fyzického sveta a vracajú ju doň. Onedlho – na vesmírnej stupnici tomu bude zodpovedať iba okamih – sa vrátia na úplný začiatok cyklu. Pripoja sa k prúdu atómov uhlíka, vodíka, kyslíka, vápnika a ďalších prvkov, z ktorých tu na Zemi ustavične vznikajú vyššie celky, aby po chvíli zanikli.

Tento postreh vôbec nie je nový. Anglické slovo human (človek) má rovnaký koreň ako latinské slovo humus (zem). Platí to aj o anglickom slove humble (skromný). Dáva to zmysel, veď pokorní najľahšie zostaneme vtedy, keď si uvedomíme, z čoho pozostávame. Dávno predtým, než podrobnosti tohto procesu vysvetlila veda, civilizácie na celom svete vedeli, že ľudské telá vznikajú zo zeme a po smrti sa do nej vracajú. Boh v knihe Genezis povedal Adamovi, ktorého meno je odvodené od hebrejského slova adamah (zem): „Prach si a na prach sa obrátiš.“

Táto situácia nám však nikdy celkom nevyhovovala. Celé dejiny ľudstva možno vnímať ako reakciu na našu zdanlivú pozemskosť a pocity bolesti a neúplnosti, ktoré vyvoláva. Tušíme, že príbeh sa tým nekončí.

Moderná veda, najnovšia a zďaleka najintenzívnejšia odozva na tento odveký nepokoj súvisiaci so smrteľnosťou, sa do značnej miery vyvinula zo starej metódy manipulácie s chemickými látkami – z alchýmie. Jej pôvod zanikol kdesi v histórii. Podľa niektorých siaha do starovekého Grécka, iní tvrdia, že prví alchymisti žili oveľa skôr, pravdepodobne v Egypte, a slovo alchýmia je odvodené od egyptského Al-Kemi (čierna zem). Zrejme ide o narážku na úrodnú čiernu pôdu na brehoch rieky Níl.

Poznáme kresťanských, židovských, moslimských, taoistických aj konfuciánskych alchymistov. Tejto disciplíne sa venovali jednoducho všade. Nech už vznikla kedykoľvek a kdekoľvek, na jej základe sa zrodili neuveriteľne zložité a rozšírené praktiky. Väčšina sa týkala premeny základných kovov, ako je meď či olovo, na zlato. Hlavným cieľom však bolo obnoviť stav nesmrteľnosti, ktorým sa ľudia podľa alchymistov pôvodne vyznačovali, no už dávno oň prišli.

Mnohé nástroje a metódy modernej chémie vynašli alchymisti, pričom často značne riskovali. Hrať sa s hmotou môže byť nebezpečné. Okrem otravy či výbuchu hrozil aj konflikt s miestnou náboženskou mocou. Rovnako ako veda, ktorá sa z nej vyvinula, aj alchýmia sa pred vedeckou revolúciou pokladala za kacírstvo, najmä v Európe.

Jedným z najväčších objavov, ktoré alchymisti pri hľadaní nesmrteľnosti urobili, bolo zistenie, že ak nejakú látku či prvok podrobia procesu „skúšania“ – napríklad ak ju zohrejú alebo skombinujú s inou látkou, s ktorou reaguje –, premení sa na čosi iné. Podobne ako mnohé iné dary minulosti, aj toto poznanie sa nám dnes javí zrejmé, no len preto, lebo sme sa nepričinili o jeho odhalenie.

Prvý vek bol zlatý.

Ovídius (Publius Ovidius Naso): Metamorphoses (Premeny)

Prečo sa alchymisti tak veľmi zaujímali o zlato? Tí obyčajní nechápali hlbší, skrytý duchovný rozmer tejto disciplíny, preto sa jednoducho usilovali zbohatnúť. Praví alchymisti prejavovali záujem o tento prvok z iného dôvodu.

Rovnako ako uhlík, aj zlato je nezvyčajný prvok. Jadro jeho atómu je veľmi veľké, keďže obsahuje sedemdesiatdeväť protónov. Ťažšie sú iba štyri ďalšie stabilné prvky. Silný kladný elektrický náboj spôsobuje, že elektróny obiehajú okolo jadra mimoriadne vysokou rýchlosťou, ktorá dosahuje asi polovicu rýchlosti svetla. Ak na Zem dorazí fotón zo Slnka, nebeského telesa, ktoré v alchymistických textoch súvisí so zlatom najčastejšie, odrazí sa od atómu tohto prvku, vstúpi do jedného z našich očí a dopadne na sietnicu. Mozog prijme správu, ktorá vo vedomí vyčarí prekvapujúco príjemný vnem. Ľudia reagujú – a vždy reagovali – na zlato veľmi výrazne.

Tento prvok do značnej miery poháňa hospodársku činnosť na našej planéte. Je nádherný a pomerne vzácny, nemá však veľkú úžitkovú hodnotu – určite nie takú, akú mu prisudzujeme. Ako živočíšny druh sme sa rozhodli, že mu ju budeme pripisovať. To je všetko. Práve preto po ňom tak zúfalo pátrali alchymisti pri materiálnych pokusoch i pri vnútorných, meditačných praktikách, ktoré ich často sprevádzali. Zlato pre nich znamenalo stuhnutú, hmatateľnú reprezentáciu nebeskej súčasti človeka – nesmrteľnej duše. Usilovali sa získať späť túto našu druhú, zlatú stranu, ktorá sa spája s pozemskou za vzniku ľudí.

Sčasti sme zem, sčasti nebo – a alchymisti to vedeli.

Musíme si to pripomenúť aj my.

Vlastnosti, ako je „krása“ či samotná farba zlata, nie sú skutočné. Aspoň nás to tak učili. Emócie sú ešte menej reálne. Aj to nám predsa vštepovali do pamäti. Predstavujú iba reaktívne vzory, ktoré vznikajú v mozgu po prijatí hormonálnych správ. Tie vysielajú naše telá, keď reagujú na nebezpečenstvo či túžbu.

Láska. Krása. Dobrota. Priateľstvo. Podľa svetonázoru materialistickej vedy nemožno pokladať tieto veci za skutočné. Keď tomu uveríme – rovnako ako keď prijmeme, že zmysel nie je reálny –, stratíme spojenie s nebom, teda to, čo spisovatelia antického sveta niekedy nazývali „zlatá niť“.

Oslabí nás to.

Láska, krása, dobrota a priateľstvo sú skutočné rovnako ako dážď, maslo, drevo, kameň, plutónium, prstence Saturna či dusičnan sodný. Na pozemskej úrovni existencie to však ľahko púšťame zo zreteľa.

No to, čo stratíme, predsa môžeme získať späť.

Negramotné národy nevedia o mnohých veciach, ale iba zriedka sú hlúpe. Keďže sa musia spoliehať na spomienky, s väčšou pravdepodobnosťou sa rozpamätajú na to, čo je dôležité. Na druhej strane gramotné národy neraz zablúdia v obrovských knižniciach zaznamenaných informácií.

religionista Huston Smith1

Ľudia v modernej forme existujú asi stotisíc rokov. Väčšinu tohto času boli pre nich mimoriadne dôležité tieto tri otázky:

Kto sme?

Odkiaľ sme prišli?

Kam smerujeme?

Drvivú väčšinu času, ktorý sme strávili na našej planéte, sme ani chvíľu nepochybovali, že duchovný svet je skutočný. Verili sme, že to je miesto, z ktorého každý z nás prišiel, keď sa narodil, a na ktoré sa vráti, keď zomrie.

Podľa mnohých dnešných vedcov už čoskoro budeme vedieť o vesmíre všetko, čo sa dá zistiť. Niektorí z nich intenzívne diskutujú o „teórii všetkého“, ktorá vysvetlí údaje o kozme, ktorými dnes disponujeme. Ako to prezrádza už jej názov, objasní celú pravdu.

Na tejto teórii je však čosi zvláštne. Neprináša odpovede ani na jednu z otázok, ktoré som uviedol vyššie. Počas 99,9 percenta času, ktorý ľudia strávili na zemi, to pritom boli tri najdôležitejšie otázky. V teórii všetkého sa nebo nespomína.

Nebo pôvodne znamenalo obloha. Vyjadruje to aj slovo, ktoré sa v Novom zákone prekladá ako nebo. Španielske slovo cielo neznamená iba nebo, ale aj obloha a má rovnaký koreň ako anglické slovo ceiling (strop). Hoci dnes vieme, že nebo sa nenachádza doslova hore, mnohí z nás naďalej cítia, že jestvuje rozmer – alebo rozmery –, ktorý leží „nad“ pozemským svetom a v duchovnom zmysle je „vyšší“. Keď v tejto knihe hovorím o „nebi“ a tvrdím, že je „nad“ nami, robím to s vedomím, že dnes si už nikto nemyslí, že táto sféra leží priamo na oblohe alebo predstavuje miesto s oblakmi a večným slnečným svetlom. Mám na mysli iný druh zemepisu – taký, ktorý je mimoriadne skutočný, no zároveň značne odlišný od pozemského, ktorý dôverne poznáme. V porovnaní s ním celá pozorovateľná fyzická dimenzia pripomína zrnko piesku na pláži.

Dnes pôsobí aj ďalšia skupina, ktorej súčasťou sú mnohí vedci. Aj ona sa domnieva, že stojíme na prahu objavenia teórie všetkého. Bude sa však zásadne líšiť od tej, s ktorou chce prísť materialistická veda.

Druhá teória všetkého bude mať v porovnaní s prvou dve hlavné odlišnosti.

Po prvé vyhlási, že v skutočnosti nemôžeme mať teóriu všetkého, ktorá by bola agresívna, materialistická a orientovaná na údaje.

Po druhé zodpovie na všetky tri pôvodné a mimoriadne dôležité otázky o údele človeka. Jej súčasťou bude aj nebo.

Za základ pokladám vedomie. Hmota je od neho odvodená. Vedomie nemožno ignorovať. Postuluje ho všetko, o čom hovoríme, všetko, čo podľa nás existuje.

kvantový fyzik Max Planck (1858 – 1947)

V 20. storočí – po troch mimoriadne úspešných storočiach – sa veda, najmä fyzika, dočkala prekvapenia. V hĺbke, v samotnom srdci hmoty, našla čosi, čo nevedela vysvetliť. Ukázalo sa, že „hmota“, teda to, o čom si veda myslela, že to veľmi dobre chápe, nemá charakter, aký mu dlho prisudzovala. Vysvitlo, že atómy, nerozbitné malé objekty tvrdé ako skala, ktoré veda pokladala za najmenšie stavebné kamene sveta, vôbec nie sú tvrdé či nerozbitné. Z hmoty sa vykľula mätúco zložitá spleť mimoriadne účinných, zato však nehmotných síl. Odrazu nemala nijakú materiálnu podstatu.

To však nie je všetko. Ak existovalo niečo, o čom si veda myslela, že to pozná rovnako dobre ako hmotu, bol tým priestor – oblasť, v ktorej sa hmota mala jednoduchým spôsobom pohybovať. No ukázalo sa, že „nejestvuje“ ani priestor, aspoň nie v prostej, priamočiarej, ľahko pochopiteľnej forme, ktorú si predstavovali vedci. Mohol sa ohýbať, naťahovať, neoddeliteľne súvisel s časom. Vôbec nebol jednoduchý.

Akoby nestačilo, na scénu vystúpil ďalší faktor. Veda o ňom vedela dlho, no až dovtedy oň nejavila záujem. Pomenovala ho až v 17. storočí napriek tomu, že predvedecké národy na celom svete ho stavali do stredu vnímania reality a v súvislosti s ním používali desiatky slov.

Týmto novým faktorom bolo vedomie – jednoduchý, no zároveň mimoriadne zložitý stav, v ktorom si človek uvedomuje seba samého i okolitý svet.

Nijaký člen vedeckej komunity nemal ani vzdialenú predstavu o tom, čo je vedomie. Dovtedy to však nepredstavovalo problém. Vedci ho jednoducho vyňali z obrazu s vysvetlením, že je nemerateľné, a teda neskutočné. V dvadsiatych rokoch 20. storočia sa však pri kvantovomechanických pokusoch zistilo, že vedomie nielenže možno zachytiť, no na subatómovej úrovni sa mu nedá vyhnúť. Viaže totiž pozorovateľa k všetkému, čo si všíma. Tvorí neoddeliteľnú súčasť akéhokoľvek vedeckého experimentu.

Bol to ohromujúci objav napriek tomu, že väčšina vedcov ho naďalej v podstate ignorovala. Na veľké sklamanie mnohých učencov, ktorým sa zdalo, že už čoskoro vysvetlia všetko vo vesmíre z čisto materialistického hľadiska, do stredu javiska vošlo vedomie a odmietlo odtiaľ odísť. Roky plynuli a vedecké pokusy na subatómovej úrovni – v odbore známom ako kvantová mechanika – nadobúdali čoraz dômyselnejší charakter. Kľúčová úloha, ktorú pri všetkých experimentoch hralo vedomie, bola čoraz jasnejšia, no vedci ju ešte stále nedokázali vysvetliť. Americký teoretický fyzik maďarského pôvodu Eugene Wigner napísal: „Bez zmienky o vedomí nebolo možné formulovať zákony kvantovej mechaniky tak, aby si neodporovali.“ Španielsky odborník na matematickú fyziku Ernst Pascual Jordan sa vyjadril ešte dôraznejšie: „Pozorovania nielenže narúšajú to, čo sa meria, ale to aj vytvárajú.“ Nevyplýva z toho, že svojimi predstavami tvoríme realitu, iba to, že vedomie je natoľko prepojené so skutočnosťou, že si ju bez neho nemožno predstaviť. Vedomie tvorí pravý základ existencie.

Komunita fyzikov ešte stále náležite nevysvetlila, čo o fungovaní vesmíru odhaľujú výsledky kvantovomechanických pokusov. Keď sa geniálni zakladatelia tohto odboru vrátane Wernera Heisenberga, Louisa de Broglie, sira Jamesa Jeansa, Erwina Schrödingera, Wolfganga Pauliho a Maxa Plancka pokúšali pochopiť výsledky experimentov týkajúcich sa subatómového sveta, vstúpili až do ríše mystiky. Z „problému merania“ vyplýva, že vedomie hrá rozhodujúcu úlohu pri určovaní podstaty vznikajúcej reality. Pozorovateľa nemožno oddeliť od pozorovaného. Skutočnosť, ktorú vyjavujú kvantovomechanické pokusy, vôbec nezodpovedá nášmu každodennému životu na pozemskej úrovni. Hlbšie pochopenie a výklad si vyžiadajú zásadné prepracovanie predstáv o vedomí, príčinnosti, priestore a čase. Aby sme rozlúskli obrovskú záhadu, ktorá tvorí podstatu kvantovej fyziky, budeme musieť značne posilniť túto vedeckú disciplínu. Je totiž potrebné, aby obsiahla aj realitu vedomia (duše či ducha) ako základ všetkého, čo existuje.

Domnievam sa, že vedecký redukcionizmus nesmierne ponižuje záhadu človeka. Tvrdí totiž, že materializmom možno vysvetliť celý duchovný svet a zúžiť ho na rozličné formy nervovej aktivity. Toto presvedčenie treba označiť za poveru... Musíme uznať, že sme spirituálne bytosti, ktorých duše existujú v duchovnom svete, a zároveň hmotné bytosti, ktorých telá vrátane mozgu jestvujú v materiálnom svete.

neurofyziológ sir John Carew Eccles (1903 – 1997)

Do opisu podstaty skutočnosti sa môžeme pustiť až po tom, čo začneme jasnejšie chápať pravý charakter vedomia a jeho vzťah k vznikajúcej realite v hmotnej sfére. Väčší pokrok by sme dosiahli vtedy, keby sa ľudia s fyzikálnym vzdelaním okamžite pustili do výskumu toho, čo niektorí vedci nazývajú „zložitý problém vedomia“. Jeho podstata spočíva v tom, že mozog podľa modernej neurovedy generuje vedomie iba na základe svojej zložitosti. Táto disciplína však vôbec nevysvetľuje mechanizmus, akým to robí. Čím väčšmi skúmame mozog, tým viac si uvedomujeme, že vedomie existuje nezávisle od neho. Roger Penrose, Henry Stapp, Amit Goswami, Brian Josephson – to všetko sú významní fyzici, ktorí sa pričinili o zahrnutie vedomia do fyzikálnych modelov. Väčšina vedcov si však ezoterickejšie úrovne bádania nevšíma.

Za desať rokov odo dňa, keď sa veda pustí do štúdia nehmotných javov, dosiahne väčší pokrok ako v priebehu všetkých predchádzajúcich storočí svojej existencie.

Nikola Tesla (1856 – 1943)

Nová teória – „mapa všetkého“, ktorú podporujem – obsiahne všetky revolučné objavy, ktoré urobila veda v poslednom storočí, najmä tie, ktoré sa týkajú podstaty hmoty a priestoru a ústredného postavenia vedomia. Práve tieto zistenia začiatkom 20. storočia vyvolali v materialistickej vede taký veľký zmätok. Zahrnie aj objavy, ako je zistenie fyzika Wernera Heisenberga, že subatómové častice sa nikdy nenachádzajú na jednom mieste, no sú v konštantnom stave štatistickej pravdepodobnosti – možno sú tu, možno tam, ale nikdy sa nedajú lokalizovať do jediného, nespochybniteľného bodu. Ďalším objavom z tohto súdka je to, že fotón, kvantum elektromagnetického žiarenia, sa správa ako vlna, ak ho meriame jedným spôsobom, no ako častica, ak ho meriame iným spôsobom. Pritom však zostáva tým istým fotónom. Treba spomenúť aj objav Erwina Schrödingera, že výsledok určitých subatómových pokusov je určený vedomím pozorovateľa, ktorý ich zaznamenáva, pričom dochádza k „obrátenému plynutiu“ času. Atómová reakcia, čo sa začala v škatuli, ktorú pred tromi dňami zapečatili, sa teda skončí až vo chvíli, keď sa otvorí a výsledok reakcie zbadá pozorovateľ s vedomím. Reakcia zostane v zastavenom stave, v ktorom prebieha i neprebieha, až kým na scénu nevystúpi vedomie a nepremení ju na realitu.

Súčasťou novej mapy všetkého bude aj množstvo údajov, ktoré pochádzajú z celkom inej oblasti výskumu. Materialistická veda mu v minulosti venovala ešte menšiu pozornosť ako vedomiu a dogmatické náboženstvo ju rázne odmietalo. Mám na mysli zážitky na prahu smrti, vízie na smrteľnej posteli, okamihy zjavného kontaktu s mŕtvymi najbližšími, množstvo zvláštnych, zato však skutočných foriem komunikácie s duchovným svetom, ktoré ľudia ustavične zažívajú. Diskusiu o nich, žiaľ, nepripúšťa ani dogmatická veda, ani dogmatické náboženstvo.

So mnou sa však ľudia o takýchto udalostiach zhovárajú po celý čas.

Vážený pán doktor Alexander,

s veľkým záujmom som si prečítal o tom, čo ste prežili. Pripomenulo mi to zážitok na prahu smrti, ktorý mal otec štyri roky pred smrťou. Získal titul PhD. v oblasti astrofyziky a pred zážitkom mal stopercentne „vedecké myslenie“.

Bol na tom zle a ležal na jednotke intenzívnej starostlivosti. Prekonal emočne náročné životné obdobie a podľahol alkoholizmu. Napokon mu zlyhalo viacero telesných orgánov a dostal obojstranný zápal pľúc. Na jiske ležal tri mesiace, pričom ho na istý čas uviedli do indukovanej kómy. Keď sa začal zotavovať, rozprával o tom, ako nadviazal kontakt s anjelskými bytosťami. Tie mu povedali, že sa nemusí obávať, lebo všetko bude v poriadku. Dodali, že vyzdravie a bude žiť ďalej. Pomáhali mu a zbavili ho strachu zo smrti. Keď pookrial, vravieval mi, aby som sa oňho nebál, keď napokon zomrie – bude sa mať dobre.

... Zážitok ho veľmi zmenil. Prestal piť, no... robilo mu problém rozprávať o tom... Bol veľmi uzavretý... Po štyroch rokoch od hospitalizácie zomrel na disekciu aorty. Stalo sa to náhle v spánku v domácom prostredí. Po smrti sme v dome ustavične nachádzali samolepiace papieriky, na ktorých stálo „GaHf“. Napokon sme dospeli k záveru, že to znamená „Guardian angels. Have faith.“ (Strážni anjeli. Majte vieru.). Možno vďaka tomu ľahšie abstinoval alebo si spomínal na pokoj, ktorý cítil, keď bol mimo tela.

Pamätám sa, že krátko predtým, ako skonal, som sa ho spýtal, čo sa podľa neho deje pri zomieraní. Odvetil, že nevie – azda čosi, čo ľudia ešte neobjavili, no čoskoro na to prídu. Myslím si, že zažil prienik vedy a duchovnosti. Keď som si prečítal Vaše rozprávanie, veľmi ma upokojilo. Navyše vo mne upevnilo spomienku na otcov zážitok.

Veľmi pekne Vám ďakujem.

Pascale

Prečo mi ľudia rozprávajú takéto príbehy? Odpoveď je jednoduchá. Som lekár, ktorý mal zážitok na prahu smrti. Patril som medzi prívržencov „dogmatickej vedy“, no vďaka tomu, čo som prežil, som prešiel do druhého tábora. Nie k zástancom „dogmatického náboženstva“, ale do akejsi tretej skupiny. Jej členovia sú presvedčení, že veda aj náboženstvo nás môžu čo-to naučiť, no neposkytnú nám odpovede na všetky otázky. Domnievajú sa, že sme na pokraji čohosi celkom nového – akéhosi spojenia vedy a duchovnosti, ktoré navždy zmení spôsob, akým chápeme a zažívame seba samých.

V knihe Pohľad do večnosti som opísal, ako som sa pre bakteriálnu meningitídu, ktorá vznikla náhle a mala zriedkavú príčinu, ocitol v nemocnici. Niekoľko dní som strávil v hlbokej kóme. V tom čase som mal zážitok, ktorý ešte stále absorbujem a spracúvam. Prešiel som radom nadpozemských ríš, z ktorých jedna bola nezvyčajnejšia ako druhá.

V prvej, ktorú nazývam Ríša dážďovčej perspektívy, som zotrvával v primitívnom, prvotnom stave vedomia. Kým som sa nadeň nepovzniesol, zdalo sa mi, že som zahrabaný v zemi. Nebola to však bežná hlina, lebo všade vôkol seba som cítil – niekedy aj počul a videl – iné formy, iné bytosti. Bolo to sčasti desivé, sčasti upokojujúce (zdalo sa mi, že tvorím – a vždy som aj tvoril – súčasť tejto prvotnej temnoty). Ľudia sa ma často pýtajú: „Bolo to peklo?“ Inferno si predstavujem ako čosi interaktívnejšie a táto ríša taká vôbec nebola. Hoci som si nepamätal na zem, ba ani na ľudí, pociťoval som istú zvedavosť. Pýtal som sa: „Kto? Čo? Kde?“ Nedočkal som sa však ani náznaku odpovede.

Napokon sa zhora pomaly zniesla akási svetelná bytosť. Mala guľovitý tvar a vydávala nádhernú nebeskú hudbu, ktorú volám Krútiaca sa melódia. Vystupovali z nej prekrásne vlákna živého striebristého a zlatistého svetla. To vytvorilo v látke tejto drsnej ríše akúsi trhlinu. Cítil som, že ňou prechádzam ako nejakým portálom. Ocitol som sa v nádhernom údolí plnom sviežej a úrodnej zelene. Do krištáľovo čistých jazier padali vodopády. Zistil som, že som zrnko vnímavosti na krídle motýľa, ktorý letí uprostred pulzujúcich rojov zložených z miliónov ďalších motýľov. Hľadel som na fantastickú modročiernu zamatovú oblohu, z ktorej sa znášali guľovité bytosti zo zlatistého svetla – neskôr som ich nazval anjelské chóry – a na pozadí letiacich pestrofarebných oblakov zanechávali za sebou trblietavé stopy. Zbory spievali hymny a chorály, ktorým sa nevyrovnalo nič, čo som počul na zemi. Bolo tam aj množstvo iných útvarov. Nadobudli formu, ktorú som začal nazývať „superguľa“. Pomáhali pri odovzdávaní vedomostí, ktoré som si mal osvojiť. Anjelské chóry predstavovali ďalší portál do vyšších ríš. Stúpal som, až som dorazil do Jadra, sanctum sanctorum samého Boha – nekonečnej atramentovej čierňavy, ktorú vrchovato napĺňala neopísateľná, božská, bezvýhradná láska. Tam som narazil na nekonečne mocné a vševediace božstvo, ktoré som neskôr nazval Óm, lebo v tejto ríši som zreteľne počul práve tento zvuk. Načerpal som ponaučenia, ktorých hĺbka a krása absolútne prekračujú moju schopnosť vysvetliť ich. Kým som bol v Jadre, ustavične som mal silný pocit, že sme tam traja: nekonečný Boh, žiarivá guľovitá bytosť a čistá vedomá vnímavosť.

Na ceste som mal sprievodkyňu, mimoriadne peknú ženu, ktorú som prvý raz zbadal, keď som sa ako zrnko vnímavosti viezol na motýľom krídle v ríši Brány. Nikdy predtým som ju nevidel, nevedel som, kto je. Svojou prítomnosťou mi však zahojila srdce. Scelila ma spôsobom, ktorý som dovtedy nepokladal za možný. Hoci nevyriekla ani slovo, dala mi najavo, že ma ľúbi a nesmierne jej na mne záleží. Vysvetlila mi, že vesmír je rozľahlejší, lepší a krajší, ako som si kedy vedel predstaviť. Tvoril som nenahraditeľnú súčasť celku (platí to o každom z nás). Všetok smútok a strach som v minulosti zakúsil preto, lebo som z nejakého dôvodu zabudol na tento najdôležitejší fakt.

Vážený pán doktor Alexander,

pred tridsiatimi štyrmi rokmi som mala zážitok na prahu smrti. Nezomierala som však ja, ale mama. Podrobovala sa nemocničnej liečbe rakoviny a lekári nám povedali, že bude žiť najviac šesť mesiacov. Bola sobota. V pondelok som mala letieť z Ohia do New Jersey. Bola som v záhrade, keď ma odrazu zachvátil neprekonateľný pocit mimoriadne intenzívnej lásky. Lepšie „opojenie“ si azda nemožno predstaviť. Vstala som a rozmýšľala: Čo to, dočerta, bolo? Potom som ten pocit zakúsila ešte raz. Celkovo som ho prežila trikrát. Pochopila som, že mama zomrela. Zdalo sa mi, že ma objala, no prešla priamo cezo mňa. Vždy keď to urobila, pocítila som nadprirodzenú, nesmiernu, nezmerateľnú lásku.

Vrátila som sa do domu. Následkom toho, čo sa práve stalo, som ešte stále bola zmätená. Sadla som si k telefónu a čakala, kým sa mi ozve sestra. Po desiatich minútach zazvonil telefón. Bola to ona. „Mama skonala,“ potvrdila.

Ani po tridsiatich rokoch nedokážem rozpovedať tento príbeh bez toho, aby som sa nerozplakala – nie od smútku, ale od radosti. Tri krátke okamihy v záhrade mi navždy zmenili život. Odvtedy sa už nebojím smrti, dokonca závidím ľuďom, čo odišli na druhý svet (viem, že to znie čudne, no je to pravda).

V čase, keď sa to stalo, sa nevysielali televízne relácie a nevydávali knihy o zážitkoch na prahu smrti. O týchto javoch sa vtedy nediskutovalo tak verejne ako dnes. Preto som nevedela, čo si mám myslieť. Bola som si však istá, že príhoda bola skutočná.

Jean Heringová

Keď som sa vrátil z cesty (svoje zázračné zotavenie podrobne opisujem v knihe Pohľad do večnosti), v mnohom som pripomínal novorodenca. Na pozemský život som sa nepamätal, no veľmi dobre som vedel, odkiaľ som sa práve vrátil. Musel som sa znova naučiť, kto, čo a kde som. V priebehu dní a týždňov sa mi ako pomaly padajúci sneh vracali staré, pozemské vedomosti. Slovami a jazykom som disponoval po niekoľkých hodinách až dňoch. Vďaka láske a jemnému presviedčaniu zo strany rodiny a priateľov som znovunadobúdal ďalšie spomienky. Opäť som sa stal členom ľudskej spoločnosti. Do ôsmich týždňov sa mi úplne vrátili poznatky z oblasti vedy vrátane skúseností, ktoré som ako neurochirurg vo fakultných nemocniciach čerpal vyše dvadsať rokov. Svoje úplné zotavenie naďalej pokladám za zázrak, ktorý moderná medicína nevie vysvetliť.

V porovnaní s človekom, ktorým som bol predtým, som však iný. To, čo som videl a zažil, keď som bol mimo tela, nevybledlo ako sny či halucinácie, no vrylo sa mi do pamäti. Čím dlhšie som si na to spomínal, tým väčšmi som si uvedomoval, že to, čo sa mi prihodilo počas týždňa, ktorý som strávil mimo hmotného tela, zmenilo všetky moje predstavy o svete. Obraz ženy na motýľom krídle ma neopúšťal, ale prenasledoval rovnako ako všetky ostatné nezvyčajné veci, na ktoré som narazil v ríšach na druhom brehu.

Štyri mesiace po tom, čo som sa prebral z kómy, som poštou dostal fotografiu svojej biologickej sestry Betsy. Nikdy predtým som ju nevidel, pretože rodičia si ma adoptovali v mladom veku a sestra zomrela skôr, ako som vyhľadal biologickú rodinu a stretol sa s ňou. Na fotografii bola Betsy, no zároveň aj ktosi iný – žena na motýľom krídle.

Keď som si to uvedomil, čosi vo mne vykryštalizovalo. Zdalo sa mi, že odkedy som sa vrátil na zem, moja myseľ a duša pripomínajú beztvarý obsah motýlej kukly. Nemohol som sa vrátiť k tomu, čím som bol predtým, ale nebol som schopný posunúť sa vpred. Uviazol som.

Fotografia – a náhly šok, čo som prežil, keď som ženu rozpoznal – pre mňa znamenala potvrdenie, ktoré som tak veľmi potreboval. Odvtedy som späť v starom, pozemskom svete, ktorý som zanechal za sebou, keď som upadol do kómy, no ako celkom nový človek.

Znova som sa narodil.

Skutočná cesta však bola iba začiatok. Každodenne sa dozvedám viac – prostredníctvom meditácie, nových metód, ktoré azda uľahčia prístup k duchovnej ríši aj iným (pozri Dodatok), a rozhovorov s ľuďmi, s ktorými sa stretávam na cestách. To, čo som videl, sčasti zbadalo množstvo iných ľudí. Do istej miery prežili to isté čo ja. Radi mi rozprávajú svoje príbehy a ja ich so záujmom počúvam. Zdá sa im úžasné, že dlhodobý člen materialistickej vedeckej komunity sa môže zmeniť tak veľmi, ako sa to prihodilo mne. Môžem s nimi iba súhlasiť.

Ako lekár s dlhou kariérou v uznávaných zdravotníckych zariadeniach, ako je Dukova či Harvardova univerzita, som predstavoval dokonalého chápavého skeptika. Keby ste mi boli rozpovedali svoj zážitok na prahu smrti alebo opísali, ako vás navštívila mŕtva teta a povedala vám, že je v poriadku, bol by som sa na vás zahľadel a so súcitom, no kategoricky vyhlásil, že ide o fantáziu.

Takéto zážitky už malo nespočetné množstvo ľudí. Stretávam sa s nimi denne. Ozvú sa mi nielen na prednáškach, ale aj vtedy, keď za mnou stoja v rade v kaviarni Starbucks alebo sedia vedľa mňa v lietadle. Vďaka ohlasu, s ktorým sa stretla kniha Pohľad do večnosti, som sa stal človekom, s ktorým sa ľudia môžu o takýchto veciach s dôverou pozhovárať. Vždy keď sa so mnou spoja, žasnem nad pozoruhodnou jednotnosťou a spojitosťou ich rozprávaní. Nachádzam čoraz viac podobností medzi tým, čo mi vravia, a tým, v čo verili dávne národy. Odhaľujem to, čo veľmi dobre vedeli staroveké civilizácie: ľuďmi sme vďaka nebu. Keď na to zabúdame, hrozí nám nebezpečenstvo. Bez vedomosti o väčšom území, odkiaľ sme prišli a kam sa po smrti hmotných tiel vrátime, sme stratení. Vďaka „zlatej niti“, teda spojeniu s nadpozemskými ríšami, je život na tomto svete nielen znesiteľný, ale aj radostný. Bez nej iba blúdime.

Môj príbeh predstavuje kúsok skladačky – ďalší náznak od vesmíru a milujúceho Boha v ňom, že čas panovačnej vedy a rozkazovačného náboženstva pominul a napokon dôjde k nevídanému spojeniu lepších, hlbších aspektov vedeckých a duchovných disciplín.

V tejto knihe sa s vami podelím o to, čo som sa od iných – starovekých filozofov a mystikov, moderných vedcov a množstva bežných ľudí ako ja – dozvedel o „nebeských daroch“. Dostávame ich vtedy, keď sa otvoríme najväčšej pravde, ktorú poznali aj ľudia pred nami: za svetom, ktorý denne vídame, leží ďalší, väčší. Ľúbi nás viac, ako si vieme predstaviť. V každej chvíli nás sleduje v nádeji, že okolo seba zbadáme náznaky jeho existencie.

Na niekoľko sekúnd celé kupé naplnilo svetlo. Inak ten okamih neviem opísať, lebo som nič nevidel. Ocitol som sa v akejsi úžasnej forme existencie s milujúcim, triumfálnym a so žiarivým zmyslom. Ešte nikdy som sa necítil taký pokorný a uchvátený. Doľahol na mňa mimoriadne zvláštny a neprekonateľný pocit. Prežíval som extázu. Zdalo sa mi, že s ľudstvom je všetko v poriadku. Ako úboho to znie! Výraz „v poriadku“ prezrádza toľkú chudobu! Všetci ľudia boli žiarivé, nádherné bytosti, ktoré sa napokon dočkajú nesmiernej radosti. Krása, hudba, radosť, nezmerateľná láska a nevýslovná nádhera – to všetko zdedia. Neprídu o to.

Stalo sa to pred vyše päťdesiatimi rokmi, no aj teraz sa vidím v kúte ošarpaného kupé tretej triedy s obrátenými žiarovými pančuškami, z ktorých vychádza slabé svetlo... Po chvíli sa nádhera vytratila – pretrvával iba čudný pocit. Každého v kupé som ľúbil. Teraz to znie hlúpo, a keď to píšem, červenám sa, no v tom okamihu by som bol zomrel pre ktoréhokoľvek z nich.2

Celý život som túžil po pocite spolupatričnosti. Keďže som vyrastal ako syn uznávaného neurochirurga, ustavične som si uvedomoval, že obdiv pacientov hraničí s uctievaním. Ľudia otca zbožňovali. Niežeby ich k tomu vyzýval – bol to skromný muž s pevnou kresťanskou vierou. K povinnostiam pristupoval ako vplyvný liečiteľ, ktorý nemusel túžiť po väčšej moci. Žasol som nad jeho pokorou a rozvinutým zmyslom pre svoje povolanie. Zo všetkého najväčšmi som túžil byť ako on – vyrovnať sa mu a stať sa členom lekárskeho bratstva, ktoré v mojich očiach malo posvätné čaro.

Po rokoch ťažkej práce som prenikol do hĺbky svetského bratstva – a sesterstva – chirurgov. Duchovná viera, ktorá sa tak ľahko a prirodzene udomácnila v otcovi, sa mi však vyhýbala. Rovnako ako mnohí iní moderní chirurgovia, aj ja som zvládol fyzickú stránku človeka. No o spirituálnych aspektoch som nemal ani poňatia. V ich existenciu som jednoducho neveril.

Roku 2008 som však mal zážitok na prahu smrti. To, čo sa mi prihodilo, a to, čo mi pri stretnutiach vyrozprávali rozliční ľudia, ilustruje zážitky celej ľudskej civilizácie. Každý z nás v hĺbke prechováva spomienku na nebo. Zmyslom tejto knihy je dostať ju na povrch – pomôcť čitateľom pri hľadaní vlastnej mapy tohto mimoriadne skutočného miesta.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvod

Dodatok