Kvetka Veverková

Aby ženám dobre bolo

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

© Kvetka Veverková

Vydavateľ

© QWETINKA, 2014

Ilustrácie

© Zuzana Gažíková

Grafická úprava

© František Hauskrecht

ISBN 978 - 80 - 971170 - 0 - 9

A možno sme tu práve

pre túto chvíľu...

Ráno nám vrždí pod nohami fialový sneh s trblietkami odrazenými od pouličného osvetlenia, nos máme červený napriek zababušeniu

a kvapká nám z neho ako zo zle utesneného kohútika v kuchyni, ešte by sme spali a v ríši snov plávali v teplej vode, aspoň tej vaňovej, ale bolo by pekné...

Povedať ráno panej na pošte, že krásne vonia.

Usmiať sa na neznámeho šoféra a pokývať hlavou a ústami naznačiť ďakujem, keď zastaví svoje fáro a dá vám prednosť na priechode.

Darovať kamoške svoje tričko, ktoré aj vy milujete, ale chcete vidieť jej radosť.

Uznať svoju chybu a povedať:

PREPÁČ.

A VTEDY JE ŽIVOT SKVELÝ A SLNKO SVIETI, AJ KEĎ PRŠÍ,

alebo ZÚRI FUJAVICA.

17. November 1976

1976

Pioniersky sľub

„Za všetko, čo je vo mne dobré, vďačím knihe.“

M. Gorkij

Reálny odkaz, ktorý som si na

šla vpísaný do knihy: ,,Z príležitosti skladania pionierskeho sľubu“

v roku 1976. Fú, to je sakra dávno.

Kniha patrí na čestné miesto v mojej knižnici, napísal ju Rudo Moric a volá sa O Blažejovi, čo sa nebál. Sú to krásne, aj keď drsné povesti, ktoré som fascinovane hltala stále dookola, tak aj tá kniha vyzerá, ochytaná, obliata, to neviem už čím, a predsa myslím, že je to ok. Kniha, ktorá je dobrá, nemôže zostať panensky čistá, musia na nej zostať stopy po človeku.

Kniha, to je vec, ktorú mi asi sudičky vložili do kolísky a pionierskym sľubom som sa jej úplne upísala. Síce ma pionierska šatka

z umelej hmoty škrtila a škriabala, ale nevadila mi. Neprekážala, niečo dobré mi odvtedy zostalo usadené v duši a spomienky na ten čas sú krásne.

Ako vzorní pionieri sme navštevovali recitačný krúžok. Vďaka nemu som mala dobré známky zo slovenčiny, veď nemôžu dať recitátorke trojku. A chodila som aj na spevácky. Áno, milujem spievať a každého prekričať. Spievam veľmi nahlas, ale hlavne asi aj veľmi falošne.

Poctivo sme chodili recitovať a spievať na schôdze, kde dospelákov určite bavilo počúvať o hojných lánoch našej a ruskej vlasti alebo vojnové pesničky: ...pa dalínam iiiii pa a vzgorjam..., ani sme netušili o čom spievame. Schôdzujúci potláčali zívanie a tešili sa na Nitrianske knieža a chlebíčky.

Raz sme ich však vytrhli z letargie. Prednášali sme o krajine mlieka a detí a kombajnoch žnúcich šíre lány. A čo čert nechcel, jeden z recitátorov, Tomáš, miesto slova kombajn vytresol do davu kombjajn. Nóó, nič by sa nestalo, síce sme sa potichu triasli, ale dospelý sprievod na harmonike, (mimochodom, učiteľ), po chvíli dostal záchvat smiechu. A to stačilo. Všetci sme dostali poznámku do žiackej za takmer politický puč a za odmenu obschnuté chlebíčky.

Učiteľa harmonikára som stretla po rokoch a spýtala sa ho, prečo sa pri takej blbosti neovládol.

Povedal so smiechom pod fúz: ,,Vieš, na kombajn kašlem, ale keď vyletel jednej tvojej spolurecitátorke sopeľ cez celú hruď, (okrem hrdej silónovej šatky, hrdý statočný sopeľ), to sa nedalo...“

Aj také mám spomienky na pionierske roky, nielen na hnusnú umelú šatku a neforemnú pioniersku sukňu.

Vzťah ku knihe u mňa ale zotrval a som vždy pripravená čítať.

Prečítajte si tiež niečo dobré! A prečo? No, LEN TAK.

12

1979

14

15

Zistila som, že som bohémka. Nie druh českého sektu, ale podľa slovníka citujem: ,,ľahkomyseľne žijúci nadaný človek, najmä umelec“. Hlavne tá ľahkomyseľnosť mi je blízka. Nie som totiž schopná robiť veci premyslene a dôkladne, v poradí ako sa vraj patrí. Idem na všetko s emóciou a až potom rozmýšľam.

Podarilo sa mi však vytvoriť si umelý systém. Ide o obyčajnú nástenku, ako v škole. Lebo darmo mám na začiatku roka rôzne diáre. Popíšem ich do piateho januára a kalendárik skončí v hlbinách nie

ktorej mojej megatašky pod pecňom chleba.

Kamarátkina sestra, veľmi technický a strohý typ ženy, si všetko, čo mala daný deň spraviť, zapisovala v skratkách do stolového kalendára. Uvediem len zvyšok skratiek (všetko bolo v skratkách, ktoré mala v malíčku). Bola som šokovaná.

19:00 hod.: VE (večera)

19:20 hod.: UZ (umyť zuby)

20:00 hod.: VY (vycikať, alebo keď treba aj to druhé)

21:00 hod.: S (spať)

Zapisovanie povinností u mňa síce funguje (na tú nástenku, čo mi kole do očí), ak ich splním a prečiarknem, mám dobrý pocit, ale so skratkami to tiež netreba preháňať.

Na našej ZDŠ robil nástenky chlapec, volal sa Tomáš. Bol krásny a mal veľké umelecké cítenie skombinované s vojenským cítením po otcovi generálovi. Zmysel pre estetiku spojený s presnosťou spôsoboval, že výšivku so znameniami zverokruhu, ktorú sme vyšívali v tretej triede, mal vyšitú z rubovej aj lícnej strany úplne identicky, presne ako mala byť. Ja som ich mala tiež navlas jednaké. Z oboch strán bola rubová strana.

Tomáško s rovnakou precíznosťou a zanietením robil aj výzdobu v škole. Rok sedemdesiatdeväť bol Medzinárodným rokom detí. Tomáš pred dokončením nástenky zistil, že sa mu nápis nepodarí vyskladať. Chýbali mu písmenká. Nespanikáril, ako by som to spravila ja, a na tento významný rok použil namiesto nápisu len skratku MRD.

16

17

Ó, šaty...

Nikdy som nebola vzorné dievčatko v bielych podkolienkach

a s červenou mašľou na vrkoči, ako to bolo zvykom za môjho mládí.

Navyše som nemala rada ani bábiky. To ma vonkoncom nebavilo. Radšej som si kreslila, lepila a maľovala hlavne fúzy na tie bábiky a strihala bábikám vrkoče.

Obliekala som sa na chalana a bavilo ma mať na sebe niečo iné ako ostatní. V tom čase bola v drogérii farba na textil jedinej značky Dúha. Ňou sme s kámoškou farbili biele pekárenské montérky na fialovo a boli sme na ne neskutočne hrdé. Pamätáte si niekto, ako sa po Dúhe volala farba na textil, ktorá sa nemusela variť, ale farbilo sa len praním? To bola bomba!

V ôsmej triede ale dostalo moje umelecké ego ranu. Myslím, že dospelí sú niekedy dosť hnusní.

Keď mi školská súška doktorka s dobromyseľným pohľadom šplechla do tváre: ,,Moja, musíš schudnúť! A tie vlasy a oblečenie... No, ty vyzeráš, ako, ako... divá Bára,“ moja detská dušička plakala o sto, dvesto.

Napriek tomu puberta prebiehala v rovnakom duchu, zaraďovali ma medzi hipisáčky, aj keď sme nevedeli, kto to sú. Nosila som lenonky a milovala som ich. Tričká a topánky som farbila, striekala, prešívala, len aby som bola iná.

Už som veľká a pochopila som, že v tom rozhovore so súškou doktorkou som bola tá, ktorá je na tom nepochybne, nielen kreatívne, asi lepšie.

Dodnes chodím strapatá. A keď sa odvážim ísť raz za rok ku kaderníčke a po vyfúkaní pri pohľade do zrkadla sa na mňa škerí skoro súška doktor, s účesom čo sa volá karfiol, trvalá a ošklbance nad ušami, bežím domov pod sprchu. Hlavu znova umývam a dávam do pôvodného stavu.

Inak, milujem šaty, ktoré sú ručne obatikované, dlhé po zem a vejú vo vetre za ženou ako v rozprávke o víle. Ale na iných ženách. Ja som totiž veľká žena a také šatôčky ma zväčšujú do veľkosti nočnej Fiony.

Minulý rok som s najúžasnejšou ženou, mojou dlhoročnou priateľkou navštívila jej krajčírku na Morave. Nie je to len obyčajná krejčová, je to v podstate umelkyňa a navyše neuveriteľná obchodníčka. Pôvodne som si v jej obchúdku nabitom neskutočne vílou atmosférou nechcela nič kúpiť, lebo šaty ma zväčšujú. To po prvé a potom, čo je ručne vyrobené je krásne, a preto drahé, s tým plne súhlasím.

Ale pani umelkyňa ako dobrá obchodníčka ma donútila jedny šatičky pre vílu vyskúšať. Vyšla som z kabínky.

,,Ježiši, vy jste nádherná v těch šatech, zahoďte kalhoty a noste šaty! A jak vás dělaj štíhlou“.

No, povedzte, dámy, ktorá by tomuto rada neuverila? Z obchúdku som si niesla šaty dvoje, s dlhom u kamarátky a s hrdosťou, že budem za peknú. S kamarátkou sme si do večera dělali módnu prehliadku pri dobrom červenom moravskom vínečku.

Deti mi strážila mamina. Keď som sa vrátila z výletu, hrdo som jej ukázala šaty a ona radostne poznamenala: ,,No, konečne si si kúpila riadnu nočnú košeľu!“

Preglgla som nasucho a citlivo jej odvetila, lebo som už veľká: ,,Mami, ale boli lacné, tak som si kúpila dve.“

1980

Prvý máj

Vyfasovali sme toľko očakávané spartakiádne dresy, ktoré podľa našich štrnásťročných mozočkov mali zaručiť, že spartakiádna zostava zrazu nadobudne lesk a šmrnc cvičeniek.

Dresy boli isto vyrobené z odpadu pri výrobe ropy, omylom

z nepriestrelného materiálu, pôvodne asi určeného na návštevu inej planéty, kde by bol odolný voči agresívnym obyvateľom, ktorí vás chcú degustovať.

Takto vystrojené nás vyhnali na prvomájový sprievod. Vonku bolo asi päť stupňov. Akýkoľvek svetrík na vrch nám zakázali, lebo papaláši na tribúne by mali pokazený umelecký zážitok.

Ale zas, občas mi chýba nostalgicky si zamávať mávadlom a zarevať s davom smerom na tribúnu.

Občas mi chýba tá skorá ranná vôňa orgovánu. Keď prešiel máj, orgován zostal v kúpeľni každej mamy v podobe flakónu Živé kvety.

S tou vôňou to však nemalo nič spoločné, ako všetko, čo chceme zachovať nasilu.

Občas mi chýba tá masovosť a radosť. Radosť len tak zo studeného párku a teplého piva, radosť pre radosť zo života.

O tom je aj moja kniha. Teším sa, že oslovila viac generácií. Keď mi o tom píšete, je to pre mňa vôňa orgovánu a som zorgovánovaná až do zbláznenia.

23

Tu je môj nefalšovaný, vraj trocha feministický príbežík. BOLO NEBOLO, písal sa rok 1980. Mňa, vtedy tlustú ósmačku, postihla Spartakiáda. Pre neznalých išlo o hromadné cvičenie mládeže, aby spoločnosť zabránila fetovaniu v podobe alkoholických nápojov a nekalému oplodňovaniu a rozmnožovaniu nezrelých socialistických jedincov.

Spartakiáda bola len o tom chľaste, o tvrdých drogách sme u nás nechyrovali.

Ľudia skapíňam, keď si na to len spomeniem.Nacvičovali sme o dušu spasenú podľa osnov z knižky. Telocvikárku sme mali vypasenú. Aprobáciu na VŠ mala asi ako odstrašujúci príklad posledného štádia otvorenej tubery vo Vyšných Hágoch. Kašľala, chrchlala a hlasom Pavarotiho príbuznej hučala: ,,Cvičte, baby, pôjdeme do Prahyyy!“

A prišli vytúžené dresy. Boli parádne červeno-biele,stopercentný PES, čiže polyester, mám na to školu, nehádajte sa !

Keby niekto škrtol zápalkou, už by sme si neškrtli. Dresy boli ...hrozné, hrozné... predstavte si to, počkám... Látka, (ak by ju vyvinul niekto z NASA má Nobelovku, ak by navrhoval obleček do vesmíru), bola pevná ako prasa. Úbory pre vyvinuté ósmačky neboli len malé, ale aj krátke.

Obliekali sme sa do nich nasledovným spôsobom. Ja som si cez stehná pretiahla dres, zastavila som tým pádom tok krvi na cievach nôh, ktoré začali modrať. Ľahla som si na posteľ. Kamarátka mi kľakla na chrbát. Reflexným prehnutím chrbtice sa vytvoril priestor na zadržanie dychu a zapla zips. Kombinéza ma hermeticky uzavrela, stlačila rebrá a môj dych nabral štýl plytkého fučania pred pôrodom. Postava bola žensky ,,nežná“ a pripomínala sud rumu po dlhej, halucinogénnej plavbe námorníkov okolo sveta.

Z Prahy síce bolo to, čo nasleduje po prde, ale dostali sme čestnú úlohu. Pozvali nás na štadión Slovanu. Mali sme spraviť živú tridsaťpäťku k výročiu skončenia druhej svetovej, to jest kľaknúť na kolená nohy pod telo, ruky takisto. Do diaľky mal trčať iba chrbát a z neho statnými devami vytvorená číslovka tridsaťpäť.

Poslúchli sme. Ľahli sme si a umelohmotný zips na dievčenskom chrbte vytvoril živé krvavé tetovanie hodné maurských žien. Tú tridsaťpäťku sme museli robiť dve hoďky.

Vstali sme, stŕpnuté nohy štrajkovali, močový mechúr kričal: „Choď šťáť!“ (sorry). So spolucvičenkou sme bežali k prvému záchodu, kde bola nakreslená súdružka a kurňa, všetky zavreté, súdružkové...

Cikať na verejnosti alebo na pánskom? Na pánskom?! Však sme mali štrnásť! Na pánskom bol smrad, no smrad smradúci a hajzle nikde. Len pisoáre smradľavé, hrdzou rozožraté a čo bolo divné, na záchode zábradlie. My dve v detskej naivnosti sme pustili uzdu, aj...

Kričala som na kamošku spartakiádnu: „Rozopni mááá!“ a ona? V potrebe ženskej sadnúť si pri potrebe sedela na zábradlí a s chuťou cikala tlstým, šťastným, zlatým prúdom...

Asi viete, čo nasledovalo... reťazová reakcia, sestričky po pôrode používajú túto metódu, aby ste sa vycikali a pustia vám kohútik na umývadle.

Ja, cikajúc cez neoprénový dres a dusiac sa smiechom úľavy a hystérie som sa jej zdesene spýtala: „A čo povieme ostatným?“ Pocit úľavy vystriedal studený pot.

„A nič. Poď sem!“ a naberala vodu rukami priamo z hnusného pisoára na celý dres, „A Kveti, povieme, že nám bolo strašne teplo a museli sme sa osviežiť.“

Prešlo nám to.

Jani, prepáč, tajomstvo bolo u mňa ako v hrobe až doteraz, ale mala si ma vtedy rozopnúť.

24

1981

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971170-0-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Aby ženám dobre bolo

Tiráž