henning

mankell

ve slepé uličce

KRIMI román HOST

Ukážka z elektronickej knihy

Brno 2014

Henning Mankell

Villospår

Copyright © Henning Mankell, 1995

Published by agreement with Leopard Förlag, Stockholm and Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen

Translation © Helena Stiessová, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-449-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-450-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-451-5 (Formát MobiPocket)

Obsah

dominikánská republika 1978

prolog

skåne, 21.—24. června 1994

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

skåne 25.—28. června 1994

11

12

13

14

15

16

17

18

19

skåne 29. června — 4. července 1994

20

21

22

23

24

25

26

27

28

skåne 5.—8. července 1994

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

skåne 16.—17. září 1994

epilog

doslov

poděkování

Tou prastarou, přepevnou mříží

je marné třást, marné lomcování.

Ji nezlomím, nemohu zacloumat s ní.

To ve mně ji zkuli, to ve mně se kříží,

Teprv až zlomí mě, praskne to v mříži.

(z básně Gustava Frödinga Gazel)

dominikánská republika 1978

prolog

Krátce před svítáním se Pedro Santana vzbudil, když ucítil čadící petrolejku.

Jakmile otevřel oči, zprvu nevěděl, kde vlastně je. Vytrhl se ze sna, o který nechtěl přijít. Byl na cestě prazvláštní skalnatou krajinou, vzduch byl lehounký a jemu připadalo, jako by ho opustily veškeré vzpomínky. Skomírající petrolejka se mu vtírala do vědomí jako vzdálený pach sopečného popela. Ale najednou tam bylo ještě něco jiného: zvuk trpícího, těžce oddychujícího člověka. A vtom se sen přetrhl a Pedro Santana se musel vrátit do temného pokoje, kde strávil šest dní a šest nocí, aniž usnul na víc než několik minut.

Petrolejka zhasla. Kolem se rozhostila tma. Pedro seděl zcela nehnutě. Noc byla horká. Košile se mu lepila potem. Cítil pach vlastního těla. Už dlouho neměl sílu se umýt.

Pak znovu zaslechl zvuk přerývaného dechu. Opatrně se zvedl z hliněné podlahy a rukama tápal po kanystru s petrolejem, který měl stát vedle dveří. Zatímco spal, nejspíš muselo pršet, pomyslel si, jak šmátral ve tmě. Podlaha pod nohama byla navlhlá. V dálce se ozvalo kokrhání. Věděl, že to je Ramírezův kohout. Ten vždycky předstihl ostatní kohouty z vesnice, kokrhal ještě před svítáním. Byl jako netrpělivý člověk. Zrovna jako lidé z města, kteří se zdají být tak zaneprázdnění, až nakonec nestihnou nic jiného než se starat o vlastní spěch. To není jako na vesnici, tady vše plyne tak pomalu, jak plyne život sám. Proč chvátat, když rostliny, které nás živí, rostou tak zvolna?

Jeho ruka zavadila o kanystr. Vytáhl látkový zámotek, kterým bylo ucpané hrdlo. Dýchání rozléhající se tmou bylo čím dál přerývanější. Našel petrolejku, vytáhl korkovou zátku a opatrně dovnitř nalil petrolej. Zároveň se rozpomínal, kam položil zápalky. Krabička byla skoro prázdná, to si pamatoval. Ale dvě nebo tři zápalky tam snad ještě budou. Postavil kanystr stranou a zašátral rukama po podlaze. Skoro okamžitě narazil na krabičku. Škrtl sirkou, nadzvedl skleněné stínidlo a díval se, jak se knot rozhořel slabým plamínkem.

Potom se otočil. Pohled, který ho čekal, mu působil obrovské utrpení. Nechtěl se dívat.

Žena ležící v posteli u zdi umírala. Už to věděl s jistotou, přestože si do poslední chvíle namlouval, že se její stav zlepší. Jeho sen byl posledním pokusem o únik. Teď už neunikne.

Smrti se nedá utéct. Ani té vlastní, ani té, která čeká na někoho blízkého.

Přidřepl si k posteli. Petrolejka vrhala po zdech neklidné stíny. Díval se na její obličej. Byla ještě mladá. Tváře měla sice bledé a propadlé, ale pořád byla krásná. Krása opustí mou ženu jako poslední, pomyslel si a ucítil v očích slzy. Položil jí ruku na čelo. Horečka pořád stoupala.

Úkosem pohlédl do rozbitého okna, vyspraveného kusem utrženého kartonu. Svítání nepřicházelo. Ramírezův kohout byl pořád jediný, který kokrhal. Hlavně ať už svítá, pomyslel si. Zemře v noci. Ne ve dne. Jen když vydrží dýchat do svítání. Pak mě ještě neopustí.

Najednou otevřela oči. Vzal ji za ruku a pokusil se usmát.

„Kde je naše dítě?“ zeptala se tak slabým hlasem, že jí stěží rozuměl.

„Spinká doma u mojí sestry,“ odpověděl. „Je to tak lepší.“

Zdálo se, že ji ta odpověď uklidnila.

„Jak dlouho jsem spala?“

„Spoustu hodin.“

„Seděl jsi u mě celý den? Musíš si odpočinout. Za pár dní už tu nebudu takhle polehávat.“

„Taky jsem spal,“ řekl jí. „Brzo se uzdravíš.“

Přemítal, jestli poznala, že jí lže. Přemítal, jestli ví, že už nikdy nevstane z postele. Že by z čirého zoufalství lhali jeden druhému? Aby odlehčili, co je nevyhnutelné?

„Jsem hrozně unavená,“ špitla.

„Musíš spát, abys nabrala síly,“ řekl a odvrátil přitom hlavu, aby neviděla, s jakým úsilím se přemáhá.

Krátce nato pronikl do stavení první paprsek svítání. Žena opět upadla do bezvědomí. Pedro seděl na zemi u postele. Byl tak unavený, že už nedokázal udržet myšlenky pohromadě. Rozutekly se mu a on nad nimi ztratil veškerou moc.

Dolores poznal, když mu bylo jednadvacet let. Společně s bratrem Juanem podnikli dlouhou cestu do Santiaga de los Treinta Caballeros, aby viděli karneval. Juan byl o dva roky starší a ve městě už jednou byl. Ale Pedro to zažil poprvé. Cesta jim trvala tři dny. Tu a tam je někdo kousek svezl na povoze. Ale větší část cesty ušli pěšky. Jednou zkusili načerno popojet přeplněným autobusem, který mířil do města. Ale když se na zastávce pokoušeli vylézt na střechu a ukrýt se mezi zavazadly a svázanými uzly, řidič je objevil. S nadávkami je vyhnal. Hulákal za nimi, že takoví chudáci, co se nezmůžou ani na jízdenku, nemají na světě vůbec co pohledávat.

„Člověk, který řídí autobus, musí být hrozně bohatý,“ uvažoval Pedro, když se vydali znovu po prašné silnici, vinoucí se mezi nekonečnými cukrovými plantážemi.

„Hlupáku,“ opáčil Juan. „Peníze za jízdenky dostane ten, komu autobus patří. Ne ten, kdo ho řídí.“

„A to je kdo?“ zeptal se Pedro.

„Jak to mám vědět?“ odbyl ho Juan. „Ale až dorazíme do města, ukážu ti domy, ve kterých bydlí.“

Nakonec došli do cíle. Bylo to v únoru a celé město žilo divokým karnevalovým mumrajem. Pedro užasle zíral na pestrobarevné oblečení pošité blyštivými zrcátky. Masky připomínající ďábla a všemožná zvířata ho zprvu děsily. Celé město jako by se houpalo do rytmu tisíců bubnů a kytar. Juan ho zkušeně vodil ulicemi a uličkami. V noci spali na lavičce v parku Duarte. Celou dobu měl Pedro hrozný strach, že mu Juan v lidské vřavě zmizí. Připadal si jako dítě, které se bojí, že se ztratí rodičům. Ale nedal to najevo. Nechtěl, aby se mu Juan smál.

Jenže právě tohle se stalo. Došlo k tomu třetí večer, který měl být zároveň jejich poslední. Byli zrovna na Cale del Sol, jedné z největších ulic ve městě, a Juan zničehonic zmizel v davu roztančených lidí v maskách. Neměli domluvené žádné místo, kde se sejdou v případě, že by se jeden druhému ztratili. Pedro bratra hledal dlouho do noci, ale marně. Nenašel ho ani na lavičce v parku, kde předtím přespávali. Za svítání se posadil u jedné ze soch na Plaza de Cultura. Napil se vody z kašny, aby zahnal žízeň. Neměl ale peníze, aby si koupil něco k jídlu. Pomyslel si, že nejlíp udělá, když se pokusí najít cestu zpátky domů. Hlavně aby se dostal ven z města, pak se vkrade na některou z banánových plantáží a tam se nacpe dosyta.

Najednou si uvědomil, že se vedle něj někdo posadil. Byla to dívka v jeho věku. Okamžitě ho napadlo, že je to ta nejkrásnější dívka, jakou kdy viděl. Když si všimla jeho pohledu, rozpačitě sklopila zrak. Pokradmu ji pozoroval, jak si zouvá sandály a mne si bolavá chodidla.

Tak se setkal s Dolores. Později mnohokrát mluvili o tom, že je svedlo dohromady Juanovo zmizení v karnevalové vřavě a její uchozené nohy.

Seděli na kašně a začali si povídat. Ukázalo se, že Dolores je ve městě také jen na návštěvě. Hledala místo jako služka a prochodila čtvrť bohatých od domu k domu, leč bezúspěšně. Stejně jako Pedro se narodila v rolnické rodině a její vesnice ležela nedaleko té, odkud pocházel Pedro. Společnými silami se vymotali ven z města, zplundrovali pár banánovníků a naplnili si břicha. Čím víc se blížili k její vesnici, tím šli pomaleji.

O dva roky později, v květnu před obdobím dešťů, se vzali a odstěhovali se do Pedrovy vesnice, kde získali od jednoho Pedrova strýce malý domeček. Pedro pracoval na třtinové plantáži a Dolores pěstovala zeleninu, kterou prodávala nákupčím, co chodívali kolem. Byli sice chudí, ale zato mladí a šťastní.

Jen jedna věc nebyla, jak měla být. Ani po třech letech Dolores neotěhotněla. Nikdy o tom nemluvili. Ale Pedro viděl, že to jeho ženu trápí víc a víc. Bez jeho vědomí dokonce tajně navštívila curiositas na hranicích s Haiti, aby vyhledala pomoc. Nic se však nezměnilo.

Trvalo to osm let. Ale jednou večer se Pedro vracel z plantáže a Dolores mu vyšla naproti, aby mu řekla, že čeká dítě. Na konci osmého roku jejich manželství Dolores porodila dceru. Když ji Pedro spatřil, hned viděl, že zdědila matčinu krásu. Ten večer šel do místního kostela a obětoval zlatý šperk, který dostal od své matky, když ještě žila. Daroval ho Panně Marii a napadlo ho, že je se zavinutým dítkem podobná jeho Dolores s novorozenou dcerkou. Pak šel domů a po cestě si zpíval tak hlasitě a s vervou, až se za ním kolemjdoucí otáčeli a říkali si, že to nejspíš přehnal se zkvašenou třtinovou melasou.

Dolores spala. Dýchala pořád namáhavěji a neklidně se převalovala.

„Nemůžeš přece umřít,“ zašeptal Pedro a uvědomil si, že už své zoufalství nedokáže ovládat. „Nemůžeš mi umřít, opustit naši dceru.“

O dvě hodiny později bylo po všem. Na okamžik se její dech úplně zklidnil. Otevřela oči a podívala se na něj.

„Musíš naši dceru nechat pokřtít,“ řekla. „Musíš ji dát pokřtít a musíš na ni dávat pozor.“

„Brzo ti bude dobře,“ řekl. „Půjdeme do kostela spolu a necháme ji pokřtít.“

„Já už nejsem,“ vydechla a zavřela oči.

Pak usnula navěky.

Dva týdny po její smrti opustil Pedro vesnici, dcerku měl v košíku na zádech. Bratr Juan ho kus cesty doprovázel.

„Víš, co děláš?“ zeptal se.

„Dělám jen to, co musím,“ odvětil Pedro.

„Proč musíš kvůli křtu až do města? Proč nemůžeš nechat dítě pokřtít tady ve vesnici? Tenhle kostel byl dost dobrý pro tebe i pro mě. A předtím i pro naše rodiče.“

Pedro se zastavil a pohlédl na bratra.

„Čekali jsme na dítě osm let. Když dcera konečně přišla, Dolores onemocněla. Nikdo jí nedokázal pomoct. Žádný doktor, žádný lék. Nebylo jí ještě ani třicet let. A musela umřít. Protože jsme chudí. Jsme skrz naskrz prolezlí nemocemi chudoby. Dolores jsem potkal, když jsi tenkrát zmizel na karnevalu. Teď se tam vrátím, do té velké katedrály na náměstí, kde jsem ji poprvé spatřil. Moje dcera bude pokřtěná v největším kostele, který u nás máme. To je to nejmenší, co můžu pro Dolores udělat.“

Nečekal, až Juan odpoví, otočil se a šel dál. Pozdě večer dorazil do vesnice, odkud pocházela Dolores, a zastavil se v domě její matky. Vysvětlil, kam má namířeno. Když domluvil, stará matka smutně zavrtěla hlavou.

„Žal tě připravil o rozum,“ řekla. „Mysli spíš na to, že dcerka bude celá špatná od toho věčného natřásání, jestli ji na zádech poneseš tu dálku až do Santiaga.“

Pedro na to nic neřekl. Druhý den brzy ráno se vydal dál. Celou cestu si s dítětem v košíku povídal. Vyprávěl dceři všechno, co si o Dolores pamatoval. A když už nebylo co víc povědět, začal zase od začátku.

Do města došel pozdě odpoledne, kdy se na obzoru kupila těžká dešťová mračna. Usadil se u velkého portálu katedrály Santiago Apóstol a čekal. Čas od času dceru nakrmil z toho, co si s sebou nesl z domova. Pozoroval černě oděné kněze, kteří procházeli kolem něj. Buď mu připadali příliš mladí, nebo měli tuze naspěch, než aby byl některý z nich hoden pokřtít jeho dceru. Čekal řadu hodin. Konečně spatřil starého kněze, jak kráčí rozvážným krokem přes náměstí ke katedrále. Tehdy se zvedl, sňal z hlavy baret a držel dítě před sebou. Kněz si jeho příběh trpělivě vyslechl. Pak pokýval hlavou.

„Pokřtím tvou dceru,“ řekl. „Ušel jsi dlouhý kus cesty za něčím, v co věříš. V naší době je to vzácnost. Lidé pro svou víru málokdy podstupují dlouhou pouť. Proto taky svět vypadá tak, jak vypadá.“

Pedro kněze následoval do zšeřelé katedrály. Pomyslel si, že je mu Dolores nablízku. Její duše se vznáší kolem nich a provází jejich kroky až ke křtitelnici.

Starý kněz opřel svou hůl o jeden z vysokých pilířů.

„Jak se bude holčička jmenovat?“ zeptal se.

„Jako její matka,“ řekl Pedro. „Bude se jmenovat Dolores. A taky chci, aby měla jméno Maria. Dolores Maria Santana.“

Po křtu vyšel Pedro na náměstí a posadil se k soše, kde před lety potkal Dolores. Jeho dcera spala v košíku. Seděl zcela nehybně, ponořený hluboko do vlastního nitra.

Já, Pedro Santana, jsem prostý člověk. Po svých předcích jsem nezdědil nic jiného než chudobu a nouzi bez konce. Nesměl jsem si ponechat ani svou ženu. Ale přísahám, že naše dcera bude mít lepší život. Udělám všechno pro to, aby nemusela žít jako my. Slibuju ti, Dolores, že tvá dcera bude mít dlouhý, šťastný a důstojný život.

Ještě ten večer nechal Pedro město za zády. S dcerou Dolores Marií se vrátil do rodné vesnice.

Bylo devátého května 1978.

Malé Dolores Marii, jeho milované dceři, bylo osm měsíců.

skåne, 21.—24. června 1994

1

S přeměnou začal časně za svítání.

Všechno si pečlivě naplánoval, aby nemohlo dojít k nejmenší chybě. Zabere mu to celý den a nechtěl riskovat, že se dostane do časové tísně. Vzal do ruky první štětec a podržel ho před sebou. Z přehrávače na zemi slyšel nahrávku s bubny, kterou si připravil. Podíval se na sebe do zrcadla. Poté si na čelo namaloval první černou linku. Zaznamenal, že má pevnou ruku. Takže není nervózní. Přestože si právě teď poprvé doopravdy nanáší bojové barvy. Do tohoto okamžiku to byla jen hra, způsob, jak se bránit všemu bezpráví, které neustále zažíval. Teď ale nastala velká přeměna a ze hry se stala skutečnost. S každou čárou, kterou si namaloval na obličej, jako by postupně opouštěl svůj starý život. Už není návratu. Právě dnes večer hra končí a on se vydá do války, ve které skutečně umírají lidé.

V místnosti zářila silná žárovka. Pečlivě natočil všechna zrcadla tak, aby se v nich světlo neodráželo. Když do místnosti vešel a zamkl za sebou, nejprve ještě jednou zkontroloval, jestli na nic nezapomněl. Ale všechno bylo na svém místě. Důkladně očištěné štětce, porcelánové kalíšky s barvami, ručníky i voda. Vedle malého soustruhu na kusu černé látky ležely vyrovnané zbraně. Byly tam tři sekery, nože různé délky a plechové nádobky se sprejem. Pomyslel si, že to jediné rozhodnutí ještě neučinil. Než se snese večer, bude si muset vybrat, kterou zbraň si vezme s sebou. Všechny nepobere. Věděl ale, že to rozhodnutí přijde samo, až se pustí do přeměny.

Než si sedl na lavici a začal s malováním, bříšky prstů vyzkoušel ostří seker a nožů. Byly ostré jako břitva. Nedokázal odolat pokušení a jeden nůž si přitlačil k prstu o něco víc. Okamžitě vytryskla krev. Otřel prst i ostří nože ručníkem. Poté se posadil před zrcadla.

První linie na čele měly být černé. Jako by dvakrát hluboko řízl, otevřel si mozek a vyprázdnil všechny vzpomínky a myšlenky, které ho dosud v životě pronásledovaly, mučily a ponižovaly. Pak bude pokračovat s červenými a bílými čarami, kroužky, čtverci a konečně esovitými ornamenty na tvářích. Z jeho bílé kůže nebude vidět ani milimetr. Tehdy bude přeměna dokonána. To, co existovalo předtím, bude pryč. Vrátí se znovuzrozený v podobě zvířete a už nikdy nepromluví lidskou řečí. Pomyslel si, že by si neváhal vyříznout jazyk, kdyby to bylo zapotřebí.

Přeměna mu trvala celý den. Krátce po šesté večer byl hotov. Tou dobou už byl rozhodnutý pro největší sekeru. Rukojeť si zastrčil za tlustý kožený opasek, který měl pevně obtočený kolem pasu. V pouzdře tam už čekaly dva nože. Rozhlédl se po místnosti. Na nic nezapomněl. Nádobky se sprejem zastrčil do vnitřních kapes kožené bundy.

Naposledy si v zrcadle prohlédl obličej. Naskočila mu husí kůže. Pak si opatrně přes hlavu natáhl motocyklovou helmu, zhasl a vyšel z místnosti. Odcházel bos, stejně jako sem přišel.

Pět minut po deváté Gustav Wetterstedt ztlumil zvuk televize a zavolal své matce. Byl to neustále se opakující zvyk. Zprávy v televizi sledoval s nechutí a odporem už od doby, kdy před více než pětadvaceti lety odešel z funkce ministra spravedlnosti a vzdal se veškerých politických úkolů. Nedokázal se smířit s tím, že už není jejich součástí. Během let, kdy byl ministrem a stál v absolutním centru veřejného dění, se na televizních obrazovkách objevoval nejméně jednou týdně. Pečlivě dohlížel na to, aby sekretářka každé jeho vystoupení nahrála na video. Kazety měl teď vystavené v obývacím pokoji, kde zabíraly celou jednu stěnu. Občas si je pouštěl. Bylo pro něj nevyčerpatelným zdrojem uspokojení, když mohl sledovat, že za celou dobu v úřadu nikdy neztratil řeč při nějaké nečekané nebo záludné otázce od zlomyslného novináře. Ještě teď si s pocitem nezměrného pohrdání vybavoval, jak se mnozí jeho kolegové přímo děsili televizních redaktorů. Až příliš často se zakoktávali a zaplétali do protimluvů, které už se jim pak nedařilo vyžehlit. Ale jemu se tohle nestalo ani jednou. Na něj si nikdo nepřišel. Novináři ho nikdy neporazili. A nikdy se nedostali na stopu jeho tajemství.

Televizi si zapnul v devět hodin, aby se podíval na úvodní přehled zpráv. Poté zvuk ztlumil. Přitáhl si k sobě telefon a vytočil matčino číslo. Otěhotněla hodně mladá. Teď jí bylo devadesát čtyři let, pořád jí to myslelo a byla plná nevyužité energie. Bydlela sama ve velkém bytě v centru Stockholmu. Pokaždé když zvedal sluchátko a vytáčel číslo, doufal, že to matka nezvedne. Jelikož už mu bylo přes sedmdesát, začínal se bát, že ho matka přežije. Nic si nepřál víc než její smrt. Pak by zůstal sám. Už by jí nemusel volat a brzo by zapomněl, jak vůbec vypadala.

Tóny vyzváněly. Čekal a přitom pozoroval němého moderátora zpráv. Po čtvrtém zazvonění začal doufat, že skutečně umřela. Pak se ozval její hlas. Nasadil vláčný tón. Zeptal se, jak se má a co celý den dělala. Když si chtě nechtě musel přiznat, že matka je pořád naživu, hodlal rozhovor co nejdřív ukončit.

Zavěsil a zůstal sedět s rukou na telefonním aparátu. Ona prostě neumře, pomyslel si. Neumře, dokud ji vlastnoručně neumlátím.

Seděl v tichém pokoji. Dovnitř doléhalo jen šumění moře a motor osamělého mopedu, který projížděl někde nedaleko. Vstal z pohovky a šel k proskleným dveřím s výhledem na moře. Soumrak byl krásný a vyvolával v něm slavnostní náladu.

Pláž pod jeho velkým pozemkem byla prázdná. Lidi sedí u televize, pomyslel si. Kdysi tam vídali mě, jak beru televizní reportéry pod krkem. Tehdy jsem byl ministrem spravedlnosti. Měl ze mě být premiér. Jenže nebyl.

Pečlivě zatáhl těžké závěsy a ujistil se, že mezi nimi nezůstala ani skulina. Přestože se v domě východně od Ystadu snažil žít v naprosté anonymitě, našli se zvědavci, kteří ho sledovali. Přestože od jeho odchodu z politiky uplynulo už víc než pětadvacet let, ještě se na něj tak docela nezapomnělo. Šel do kuchyně a nalil si z termosky kávu. Termosku si koupil během oficiální návštěvy Itálie na konci šedesátých let. Matně si vybavoval, že tam byli kvůli tomu, aby projednali zostřená opatření proti šíření terorismu v Evropě. Všude po domě narážel na připomínky svého někdejšího života. Často si říkal, že to všechno vyhází. Nakonec mu ale přišlo, že za to ta námaha nestojí.

Sedl si zpátky na pohovku s kávou v ruce. Dálkovým ovladačem televizi vypnul. Zůstal sedět ve tmě a přemýšlel nad uplynulým dnem. Dopoledne ho navštívila novinářka z jednoho významného měsíčníku, dělala sérii reportáží o známých osobnostech v penzi. Nepřišel na to, proč se rozhodla navštívit právě jeho. Měla s sebou fotografa a pořídili snímky na pláži i v domě. Už předem se rozhodl, že bude vystupovat jako starší muž překypující laskavostí a smířením. Svůj současný život popsal jako velmi šťastný. Žije v odloučení, aby mohl meditovat, a s předstíranou rozpačitostí se mu podařilo prořeknout, že uvažuje o sepsání pamětí. Na novinářku ve věku kolem čtyřicítky to udělalo velký dojem, rozplývala se úctou a respektem. Posléze je s fotografem vyprovodil k autu a zamával jim na rozloučenou.

S uspokojením si pomyslel, že se mu během rozhovoru podařilo neříct jediné pravdivé slovo. Tohle byla jedna z mála věcí, které ho ještě zajímaly. Podvádět, aniž by ho kdokoliv odhalil. Šířit zdání a iluzi. Po tolika letech v politice mu došlo, že nakonec zbude pouze lež. Pravda převlečená za lež nebo lež zabalená do pravdy.

Pomalu upíjel kávu. Po těle se mu rozlévalo uspokojení. Večery a noci míval nejradši. V tu chvíli odpluly veškeré myšlenky na to, co bylo a co přišlo vniveč. O to nejdůležitější ho ale nikdo nepřipravil. Jeho nejhlubší tajemství, o kterém kromě něj nikdo nevěděl.

Někdy si sám sebe představoval jako odraz v zrcadle, které je zároveň konvexní i konkávní. Byl člověkem dvou tváří. Nikdo nespatřil víc než povrch, schopného právníka, respektovaného ministra spravedlnosti, vlídného důchodce, který se prochází po skånském pobřeží. Nikdo netušil, že je svým vlastním dvojníkem. Zdravil se s králi a prezidenty, s úsměvem se ukláněl, a přitom si myslel: Kdybyste jen věděli, kdo vlastně jsem a co si o vás myslím. Když stál před televizními kamerami, vždycky měl tuhle myšlenku v hlavě jako první, aby byla na ráně. Kdybyste jen věděli, kdo vlastně jsem a co si o vás myslím. Nikdo ji ale nezachytil. Bylo to jeho tajemství: že nenávidí stranu, kterou zastupuje, pohrdá jí a pohrdá názory, které zároveň hájí, stejně jako jsou mu odporní prakticky všichni lidé, se kterými se stýká. Jeho tajemství zůstane skryté až do jeho smrti. Prokoukl svět, poznal jeho neduživost, spatřil nesmyslnost bytí. Nikdo ale o jeho poznání nevěděl a tak to taky zůstane. Nikdy neměl potřebu se o své poznatky s někým dělit.

Vnímal, jak v něm narůstá slastný pocit z toho, co ho čeká. Druhý den krátce po deváté k němu měli přijet jeho přátelé v černém mercedesu s tónovanými skly. Zajedou rovnou do garáže a on je bude čekat v obývacím pokoji se zataženými závěsy, přesně jako teď. Uvědomil si, jak jeho očekávání okamžitě poskočilo, když si začal představovat, jak asi bude vypadat dívka, kterou mu přivezou tentokrát. Dal jim na srozuměnou, že v poslední době bylo až příliš mnoho blondýnek. Některé byly taky dost staré, bylo jim už přes dvacet. Teď si přál nějakou mladší, nejlíp míšenku. Jeho přátelé počkají ve sklepě, kde je pro ně připravená televize, a on si dívku zatím vezme k sobě do ložnice. Před svítáním budou pryč a on začne spřádat představy o té, kterou mu přivezou příští týden. Myšlenka na zítřejší den ho tak vzrušila, že vstal z pohovky a šel do pracovny. Než rozsvítil, zatáhl závěsy. Na okamžik se mu zdálo, jako by dole na břehu zahlédl lidský stín. Sundal si brýle a snažil se zaostřit. Občas se v noci právě pod jeho pozemkem potulovali pozdní návštěvníci. Taky už několikrát musel volat na policii v Ystadu a stěžovat si na mladé, kteří si na pláži rozdělali oheň a byli příliš hluční. S ystadskou policií měl výtečné vztahy. Pokaždé obratem přijeli a narušitele odvezli. Často ho napadlo, že neměl ani ponětí, jaké znalosti a kontakty si coby ministr spravedlnosti vybuduje. Nejenže pochopil zvláštní mentalitu, která je typická pro švédské policejní sbory. Navíc si systematicky vybudoval síť přátel na strategických místech švédské právní mašinerie. Stejně důležité ale byly kontakty v podsvětí. Naklonil si inteligentní zločince z řad jednotlivců i vůdce velkých zločineckých syndikátů. I když se od doby, kdy před lety složil funkci, leccos změnilo, staré kontakty mu pořád dělaly ohromnou službu. Včetně těch, které mu každý týden zajišťovaly dívku patřičného věku.

Koniec ukážky

Table of Contents

dominikánská republika 1978

prolog

skåne, 21.—24. června 1994

1