Úvod

Jakákoli myšlenka zůstane bez významu,

neproměníte-li ji v čin.

Gándhí (1869–1948)

Blahopřejeme! Rozhodli jste se změnit svůj život k lepšímu a zvýšit svou emoční inteligenci. Cesta, na kterou se vydáváte, nebude vždy snadná, někdy možná bude i velmi obtížná, anebo vám dokonce přinese dočasné citové strádání, ale bude stát za to. Až tuto knihu dočtete, budou z vás odborníci na to nejdůležitější na světě – na sebe samotné! Nikdo jiný vás nemůže znát lépe než vy sami; nikdo jiný se do vás nemůže ponořit tak hluboko a vidět vás tak pravdivě jako vy sami. I nepatrné pokroky ve způsobu, jakým přemýšlíte a jak se chováte, přinesou do vašeho života OBROVSKÉ změny. Co si tedy odnesete ze stránek této knihy? Dozvíte se něco víc o emoční inteligenci obecně, o její historii a jejích významných představitelích, ale především se dozvíte mnohé o sobě: o tom, jaké emoce ve vás doutnají či běsní a jak s nimi naložit, když vyvřou na povrch. Vydáváte se na cestu do středu sebe sama – jste jedinými bytostmi na světě, které to můžou dokázat! My vám sice poskytneme jakýsi kompas, můžeme vám klást otázky, ale odpovědět na ně zvládnete jen vy sami. Jenom si prosím neříkejte, že jde zase o nějaký způsob, jak se jen nimrat ve vlastních problémech. Každý je – anebo by měl být – tou nejdůležitější osobou ve svém životě.

Jak řekl Arnold Bennett:

„Znamená-li egoismus obrovský zájem o sebe sama, pak je tedy egoismus absolutně nezbytný pro dobře fungující žití.“

Po maličkých krůčcích – to bude připomínáno na mnoha místech, jelikož je to jediný způsob, jak se dostat kupředu – zjistíte, že:

— znáte lépe sami sebe,

— dokážete určit, co vás opravdu zklidní a co vás rozruší,

— dokážete zlepšit své vztahy s ostatními lidmi,

— ovládáte vlastní emoce a účinně se vypořádáváte s emocemi ostatních,

— komunikujete účinně a pozitivně, abyste zapůsobili na ostatní,

— zvyšujete svou přizpůsobivost a dokážete si dobře poradit s konfliktem, změnou a růstem,

— posloucháte vlastní instinkty,

— krotíte impulzivní chování a zmenšujete riziko „emočního přestřelení“.

Pokud tento seznam rozezněl vaši vnitřní strunu, pusťte se do čtení…

Hodně štěstí!

1/ Emoční inteligence

Co je to emoční inteligence?

Žádné poznání nemůže existovat bez emoce. Možná si uvědomujeme, co je pravda, ale dokud neprocítíme její sílu,

není naše. K poznání, které je záležitostí rozumu, musíme přidat prožitek ducha.

Arnold Bennett

Až se začtete do této knížky, všimnete si, že máme ve velké oblibě Arnolda Bennetta. Máme také rádi Platona, Junga, Aristotela, Schillera, Daniela Golemana a spoustu dalších, kdo přispěli svými moudrými slovy k velké debatě o emoční inteligenci – někteří tak učinili, přestože v době, kdy napsali to, co napsali, výraz „emoční inteligence“ ještě neexistoval.

Líbí se nám i suché slovníkové definice, jako třeba tato ze slovníku psychologie:

„Emoční inteligence je povědomí o emocích a schopnost ovládat je správným a prospěšným způsobem.“

Wikipedie, online encyklopedie, vysvětluje emoční inteligenci jako

„schopnost či dovednost vnímat,

vyhodnocovat a ovládat vlastní emoce i emoce ostatních jedinců a skupin lidí.“

Existují doslova tisíce webových stránek o emoční inteligenci; jejich autoři se snaží prosadit vlastní správnou definici. Jenže – kolik definic vlastně potřebujeme?

Abychom vám usnadnili čtení této knihy, pojďme se na tomto místě nejprve vypořádat s názvoslovím. Většina autorů zabývajících se tímto tématem zaměňuje pojmy EQ (emoční kvocient) a EI (emoční inteligence) – ani my nebudeme žádnou výjimkou. Zatímco „EI“ je technicky správná zkratka příslušného pojmu, „EQ“ je chytlavější, neboť se natolik podobá známějšímu „IQ“, že přitahuje lidi k zamyšlení nad otázkami kolem emocí, inteligence a myšlení. Pokud tedy užíváme termín EQ, můžeme mít na mysli EI čili emoční inteligenci, ledaže bychom uvedli, že právě mluvíme o měření hodnot emoční inteligence na příslušné stupnici – ale o tom více později.

Máme za to, že se téměř každá lidská bytost rodí s určitým potenciálem emoční inteligence. Říkáme „téměř“, protože stále probíhají polemiky kolem určitých typů osobnosti a neurologických spojů v jejich mozcích – jedná se kupříkladu o lidi s různým stupněm autismu. V současné době však vedeme pilotní programy s jedinci zasaženými Aspergerovým syndromem, tedy jednou z poruch autistického spektra, abychom zjistili, zda si tito lidé můžou osvojit emoční inteligenci. Počkejte si tedy na výsledky v této oblasti.

Vrozená emoční inteligence může být buď rozvinuta, nebo poškozena životními prožitky, zejména emočními lekcemi, které dostáváme v dětství nebo dospívání. Jsme přesvědčeni, že se lidé někdy pokoušejí svou emoční inteligenci přebít rozumem – používají racionalizaci, aby si vysvětlili přijatelným způsobem něco, co si vlastně nechtějí připustit.

To je v moderním světě velmi běžné, zejména v akademických nebo vědeckých kruzích. Děti se chovají jako děti, anebo by se tak aspoň chovat měly, a do věku tří let mají jen malou kontrolu nad svými emocemi; přesto jim nakazujeme, aby se „chovaly správně“ – což znamená, aby nedávaly najevo svá emoční hnutí, například zlost nebo pláč. Trvalé rozpolcení mezi tím, co dítě cítí, a tím, co je podle mínění jiných „správné“ chování, může dovést zejména inteligentní děti k tomu, aby – jak roky ubíhají – stále více potlačovaly vlastní emoce. (Možná je tohle důvod, proč má anglická střední třída pověst takové upjaté, ovládající se skupiny lidí.)

Je také potřeba poukázat na to, že emoční inteligence může být v člověku zadušena. Bohužel se stává, že děti hrubiánských či lhostejných rodičů vyrůstají v přesvědčení, že by nikdy neměly projevovat své opravdové emoce, a to z různých důvodů – a tato „výchova“ může začínat už okamžikem narození.

Erik Erikson pro to, čemu se dítě odmalička učí, používá termíny „základní důvěra“ a „základní nedůvěra“. Na druhou stranu, v Americe byly provedeny studie sledující děti, jež začínaly s relativně nízkou emoční inteligencí; výsledky pozorování prokázaly, že pokud se takovým dětem dostalo správné výchovy a měly dobrý emoční vzor, jejich emoční inteligence se mírně zvýšila. Tyto výsledky jsou důkazem, že pěstování a trénování emoční inteligence může pomoct lidem naučit se a rozvíjet takové vlastnosti, jako je například optimismus nebo empatie.

Lekce, které v dětství dostáváme, mají dopad na úroveň našeho emočního kvocientu (EQ) v dospělosti. Jinými slovy, termín EQ ukazuje relativní míru rozvinutí vrozené emoční inteligence člověka. Když mluvíme o měření EQ, máme na mysli například test MSCEIT (Mayer, Salovey, Caruso Emotional Intelligence Test), sebehodnotící test BarOnEqi anebo test GEIS (Personality Test of General Emotional Intelligence). Takových testů existuje celá řada, takže máte-li rádi hodnocení a sčítání bodů, proč si nenajít některé z nich na internetu a neotestovat se? Může to být zábava.

Obecně řečeno, čím vyššího výsledku oproti průměru člověk dosáhne, ať už je hodnocen jakýmkoli typem měření emoční inteligence, tím spíše bude platit, že:

— bude mít rozvinutou schopnost sebehodnocení, tj. bude sám sebe lépe znát,

— bude vědět, co je spouštěčem jeho vlastních emocí,

— bude vědět, co ho motivuje,

— bude mít radostnější, optimističtější náhled,

— bude schopen lépe se přizpůsobovat změnám, ke kterým bude přistupovat bez zbytečných starostí,

— bude méně propadat emočním výbuchům (emočnímu „přestřelení“),

— nenechá se tolik ovládat,

— bude schopen lepší sebekázně,

— bude přátelštější,

— bude mít větší sebeúctu,

— bude žít autentičtějším životem než většina lidí.

Některé výrazy, například emoční „přestřelení“ nebo „autenticita života“, budou v této knize vysvětleny později.

EQ versus IQ

Patrně bude dobré vyložit na tomto místě rozdíl mezi IQ a EQ. Kolikrát jste potkali člověka, který měl zjevně oslnivé IQ, ale přesto si nedokázal udržet vztah anebo očividně nezapadal do žádné společnosti? A naopak, jak často potkáváte lidi, s nimiž je báječné pobýt a kteří vydrží ve fungujících vztazích, přestože v akademickém smyslu nejsou bůhví jak inteligentní?

Jak říká ve svém slavném výroku Samuel Goldwyn:

„Vždycky dám přednost veselému pitomci před nepříjemným géniem.“

Jedna z největších odlišností mezi IQ a EQ spočívá v tom, že pouze u malého množství lidí, kteří se narodí s vysokým IQ – mají kupříkladu matematické nadání –, dojde později k pokažení jejich schopností, třeba nesprávnou výukou v hodinách matematiky. (Je však dost nepravděpodobné, že se dítě bude ve škole učit, že 2 + 2 je 57.)

Na emoční úrovni se však dětem může dostávat nevhodného „vyučování“, a to i tehdy, mají-li jejich rodiče ty nejlepší úmysly. A jen si představte, jak pošramocené musejí být děti v rukou nevhodných, hrubých rodičů či pěstounů.

Mohlo by se tedy zdát, že EQ má jen málo společného s IQ. Bylo však prokázáno, opět v Americe, že děti vykazující vyšší emoční inteligenci ve věku čtyř let dosáhly ve svých osmnácti letech v testech SAT vyšších výsledků. Je však třeba opět zdůraznit, že nemusíte být zrovna Einstein, abyste měli vysokou úroveň emoční inteligence.

Pojďme však vzít věci pěkně popořádku. Nejprve si řekněme, kde se vzal výraz „emoční kvocient“ neboli EQ. Podle všeho má svůj původ v Anglii, kde byl v osmdesátých letech 20. století poprvé použit v jednom článku časopisu Mensa. Autorem článku byl Keith Beasley.

Beasleyova definice rozdílu mezi EQ a IQ je nádherně jednoduchá – obzvlášť pro toho, kdo má sám velmi vysoké IQ:

„EQ lze pravděpodobně nejlépe definovat jako ,schopnost cítit‘, zatímco IQ je ,schopnost myslet‘.“

Neboli jinými slovy:

„EQ je pro srdce tím, čím je IQ pro mozek.“

Obecně řečeno, psychologické bádání ukazuje, že IQ je hodnověrným měřítkem poznávacích schopností (čili chytrosti, laicky řečeno) a je v průběhu času stabilní. Co se však týká EQ, jednotlivé definice se nedokážou shodnout, co vlastně EQ posuzuje; někteří badatelé zastávají názor, že EQ je dynamický a může být navyšován nebo naučen, zatímco ostatní (například Mayer) tvrdí, že EQ je stabilní a k jeho růstu docházet nemůže. Naše zkoumání, stejně jako závěry mnoha dalších odborníků, jako jsou Daniel Goleman, Reuven Bar-On a Beasley, ukazují, že se člověk může emoční inteligenci učit – ostatně, kdyby tomu tak nebylo, tuhle knihu bychom nebyli napsali.

Dějiny emoční inteligence

Než dospějeme k přijatelné definici emoční inteligence, pojďme se podívat, jak se představy o ní postupně vyvíjely. Pokud se domýšlíme správně, všechno začalo už přibližně před dvěma tisíci lety, kdy Platon napsal:

„Veškeré učení má citový základ.“

Od té doby se přírodovědci, psychologové, filozofové a duchovní vůdci činili, aby důležitost emocí pro rozvoj člověka potvrdili, nebo vyvrátili.

V padesátých letech 20. století psal Abraham Maslow o tom, jak mohou lidé zvyšovat své citové, fyzické, duchovní a mentální síly; lidské potřeby zobrazil ve své „hierarchii potřeb“, na jejímž vrcholu stojí potřeba „seberealizace“. Maslowova práce byla jednou z jisker, které zažehly „hnutí lidského potenciálu“, jež vedlo k rozvoji mnoha nových věd zabývajících se schopnostmi člověka.

Proběhly seriózní výzkumy, zabývající se jak lidskými emocemi, tak inteligencí. Jedním z badatelů byl dr. Peter Salovey, který je nyní profesorem katedry psychologie na univerzitě v Yale. Podle něj se během několika posledních desetiletí změnily názory týkající se emocí a inteligence. Na inteligenci se původně nahlíželo jako na samu dokonalost, ale postupně lidé začali přicházet na to, že k životu je potřeba více; emoce byly naopak původně považovány za zkázu a až postupem doby jim lidé přiznali jejich hodnotu. Dnes je s podivem, na jak lehkou váhu mohly být emoce dříve brány!

Existuje historka o tom, jak se jednoho dne na konci osmdesátých let 20. století pánové Salovey a jeho přítel dr. John (Jack) Mayer pustili do malování místnosti v Saloveyově domě. Během práce začali probírat nový výzkum inteligence a emocí – jenže jako dvou oddělených kategorií, neboť se tehdy mělo za to, že spolu v žádném směru nesouvisejí. Když byli později dotázáni, proč je najednou napadlo tyto dvě kategorie zkombinovat, Salovey zažertoval: „Možná to zavinily ty výpary z barev!“ Zkrátka a dobře, v roce 1990 jejich klíčové pojednání poprvé stanovilo pojetí „emoční inteligence“ jako inteligence, kterou je možno vědecky prokázat.

Uvedli jsme, že ti dva přišli s novým termínem jako první, ale už počátkem šedesátých let napsal Carl Lans, holandský autor vědecko-fantastické literatury, dva romány, ve kterých nejenže pracoval se stejným pojetím, ale dokonce i použil výraz „emoční kvocient“. Tyto romány prý nikdy nebyly přeloženy, ale vzhledem k tomu, že z nich později vycházela nesmírně populární rozhlasová show, neexistuje způsob jak zjistit, kdy si příslušný výraz našel cestu do angličtiny. A navíc, vzhledem k tomu, že se termín IQ používal už od počátku dvacátého století, nebylo zapotřebí zrovna tvůrčího génia, aby označil míru emoční inteligence termínem EQ.

Emoční inteligence v moderní podobě

Existuje celá řada dalších vymezení pojmu emoční inteligence, z nichž každý prosazuje jiný model a jiné způsoby měření, avšak pojem samotný zpopularizoval Daniel Goleman, který svou knihu „Emoční inteligence“ vydal roku 1995. V čele žebříčků nejprodávanějších knih zůstala tehdy neuvěřitelných 80 týdnů a po celém světě se jí prodalo 5 milionů výtisků, což je na knihu, jež se zabývá vědeckým tématem, neuvěřitelný počet.

Goleman definuje EQ jako

„schopnost rozpoznávat naše vlastní pocity i pocity druhých, schopnost motivovat sebe sama a schopnost efektivně zvládat vlastní pocity i pocity druhých lidí.“

Goleman tedy rozlišuje pět „domén“ nebo stupňů emoční inteligence:

— znalost vlastních emocí,

— zvládání vlastních emocí,

— schopnost motivovat sebe sama,

— vnímání a chápání emocí druhých lidí,

— zvládání mezilidských vztahů – to znamená zvládání emocí druhých lidí.

Definice podle Saloveye a Mayera je o něco málo komplikovanější:

„Emoční inteligence je schopnost vnímat emoce; vyvolávat z paměti emoce tak, aby přispívaly myšlení; porozumět emocím a emočním sdělením; usměrňovat emoce tak, aby napomáhaly emočnímu a intelektuálnímu růstu.“

Jinými slovy, v této definici nalezneme čtyři části čili „domény“:

— vnímání emocí,

— využití emocí k podpoře myšlení,

— porozumění emocím,

— zvládání emocí.

Je zajímavé, že již dříve, v šedesátých letech 20. století, uspořádal Maslow svou hierarchii potřeb do velmi podobné, odstupňované formy, která v podstatě vyjadřuje totéž.

Vrchol jeho tzv. pyramidy potřeb představuje „seberealizace“, která má následující stupně:

1. Uvědomění

2. Čestnost

3. Svoboda

4. Důvěra

Maslowova hierarchie lidských potřeb

Seberealizace

Potřeba uznání

Potřeba sounáležitosti a lásky

Potřeba bezpečí

Biologické a fyziologické potřeby

Jak moc tedy záleží na tom, že někdo řekl to a druhý ono a kdy to bylo? Co je na různých tvrzeních rozdílné? Uvidíme. Zatímco někteří badatelé kladou důraz na definování emočních dovedností, jiní se zaměřují spíš na výsledky – a to je podle našeho mínění velmi rozumné, neboť jaký užitek by měla teorie bez praxe? Dr. Reuven Bar-On se o emoční dovednosti zajímá od poloviny 80. let minulého století. Postupně vyvinul sebehodnotící test, který slouží ke změření lidských emočních kompetencí (my je nazýváme dovednosti); tento test je dnes známý pod názvem EQ-i. Sebehodnocením se v této knize budeme zabývat později.

V téhle části se noříme poněkud hlouběji do historie, protože už jen samotná debata o ní je podle našeho názoru příkladem toho, jak emoční inteligence pracuje – anebo nepracuje. Salovey a Mayer byli prý konsternováni tím, jak Goleman „překroutil“ jejich původní teorii o emoční inteligenci – zašli tak daleko, že jen kvíleli: „To není pravda!“ Co na to říkáme my? Jenom tohle: No a co? Možná žádná správná nebo přesná definice neexistuje. Koneckonců, mluvíme o teoriích. Není to přece žádná válka inteligentů proti emočně nespoutaným! My se považujeme za laiky pokoušející se aplikovat selský rozum. A možná nejsme tak daleko od věci. David Caruso, kolega doktorů Saloveye a Mayera, napsal:

„Je velmi důležité pochopit, že emoční inteligence není protikladem inteligence, není to triumf srdce nad mozkem – je to jedinečný průnik jich obou.“

Zdá se, že pánové Salovey a Mayer se nám stále dostávají do zorného pole a druhý z nich častěji než prvý – dejme proto poslední slovo doktoru Saloveyovi. V nedávné době se objevila v tisku tato jeho slova: „Myslím, že se v nadcházejícím desetiletí dočkáme dobře vedeného výzkumu, který ukáže, že emoční dovednosti a kompetence jsou předpokladem kladných výsledků doma v rodině, ve škole i v zaměstnání. Je opravdovou výzvou ukázat, že emoční inteligence má svou závažnost vedle takových psychologických pojmů, jež byly měřeny celá desetiletí, jako je osobnost či IQ. Věřím, že emoční inteligence v tomto zkoumání uspěje.“

Naše definice emoční inteligence

Snad bychom i my nyní mohli přihodit „do hrnce“ naši definici. Jak už jsme uvedli, podle našeho názoru je možné pojetí či teorii emoční inteligence opravdu zestručnit a pohlížet na ni jako na zdravý rozum či smysl pro udržení rovnováhy; dovednosti potřebné k úspěšnému používání emoční inteligence se však člověk nejspíš musí naučit či je musí rozvíjet. Rozvíjením naší emoční inteligence můžeme být výkonnější a úspěšnější v tom, co děláme a jak vycházíme s ostatními, a dokonce budeme schopní pomoct ostatním, aby se také stali výkonnými a úspěšnými, což jen obráží Maslowovu teorii o seberealizaci.

V současnosti všechny další modely emoční inteligence kombinují míru vnitřních emočních proměnných znaků, jako je například vnímavost, paměť nebo učení, s vnějšími účinky na tytéž proměnné. Běžné pojmy, které najdeme napříč všemi definicemi, jsou „povědomí“, „vedení“, „emoce“, „člověk samotný“ a „ostatní lidé“, a proto podle naší velice stručné definice je emoční inteligence:

Schopnost být si vědom vlastních emocí a užívat je v komunikaci se sebou samým i s ostatními; zvládat a motivovat sebe i ostatní na základě porozumění emocím.

Proč je emoční inteligence důležitá?

Žádný člověk není ostrov sám pro sebe… Jsem součástí lidstva.

John Donne

Pravdou je, že nikdo z nás nežije v izolaci. Aby se našemu světu, který je tvořen lidstvem, dařilo ve všech směrech, musíme do něj správně zapadat a hodit se jeden k druhému. Zamyslete se nad tím, čím je dáno, zda s ostatními lidmi vycházíme. Neustále si vytváříme o druhých osobách soudy; vyhodnocujeme, jestli se nám líbí nebo ne. Tyto soudy jsou převážně emoční reflexy (či něco jako „pocity v kostech“), kterých jsme si sotva kdy vědomi, nicméně jsou natolik mocné, že motivují spoustu našich životních rozhodnutí. Když jsme uvedeni do pohybu, můžeme buď reagovat na lidi a situace negativním způsobem, nebo můžeme odpovídat s uvědomělostí, vnímavostí a vyvážeností.

Být si vědomý těchto emočních reflexů a užívat je pozitivním, prospěšným způsobem – právě to je podstatou rozdílu mezi emočně inteligentním člověkem a tím, který takový není. Když však posuzujete druhé, nezapomínejte na to, co řekl Arnold Bennett:

„Soudíte-li přítele, je dobré mít na

paměti, že i on vás posuzuje s toutéž božskou a dokonalou nestranností.“

Emoční inteligence je mnohem více než to, že budete k lidem „milí“ – Salovey a Mayer vinili Golemana, že právě tohle řekl. Emoční inteligence se opírá jak o vědecké objevy týkající se fungování mozku, tak o studie, které byly provedeny na mnoha pracovištích široké škály různých zaměstnání. Podle Golemana platí, že ze všech dovedností potřebných pro úspěšný profesní i osobní život tvoří více než 60 % právě emoční dovednosti. Nevíme dost dobře, kde Goleman k této informaci přišel, ale opravdu se zdá evidentní, že kognitivní (poznávací) inteligence sama o sobě není žádným indikátorem úspěchu. Vybavte si, jak probíhají přijímací pohovory, ucházíte-li se o zaměstnání. Když chce nějaká firma přijmout nového zaměstnance, nejprve sestaví seznam požadovaných kvalit takového člověka. Zaprvé musí mít určitou úroveň inteligence (která se často posuzuje podle dosažené kvalifikace), potom se žádá určitá pracovní zkušenost v daném oboru – a nakonec přijdou na řadu mezilidské dovednosti. Takže z celého moře uchazečů, což jsou podobně kvalifikovaní lidé s podobnou pracovní zkušeností, bude nakonec pravděpodobně vybrán ten uchazeč, který se nejlépe zhostí osobního pohovoru – takhle jednoduché to je. Kdybychom to měli vyjádřit poněkud pejorativně, firma si nevybere ani žádného „vědátora“ ani někoho, kdo je zjevně emoční packal.

Emoční inteligence také stojí za veškerým rozhodováním. Podle Byrona Stocka můžete použít informace o tom, co cítíte, aby vám pomohly ke správné volbě, co máte udělat nebo říct (anebo naopak neudělat, neříct) v příští chvíli.

Byron Stock říká:

„Emoční inteligence není o tom být laskavý! Je to… dovednost použít vlastní emoce, aby vám pomohly v bezprostředním rozhodování a umožnily vám účinněji ovládat sebe samotné, stejně jako mít vliv i na ostatní.“

Podle našeho názoru je emoční inteligence také o tom, jak být šťastný ve vlastní kůži, ač se Goleman ve své knize o dosahování štěstí moc nezmiňuje – což se nám zdá trochu divné. Je také zajímavé všimnout si, že jak Goleman, tak i Mayer se Saloveyem opomíjejí výraz „prospěšný“. Pozitivní a prospěšný – jsou to opravdu nepostradatelné přívlastky pro inteligenci? V kolika svépomocných knížkách už jsme si přečetli, že pokud máme milovat druhého člověka, musíme nejprve milovat sami sebe? Lidé s rozvinutou emoční inteligencí jsou dobří v rozpoznávání svých vlastních emocí i emocí ostatních lidí, ve vyjadřování emocí a jejich ovládání, v integrování emocí do vlastního myšlení a chování. Jsme zpátky u rovnováhy mezi racionálním a analytickým myšlením a reagováním na náš vnitřní i vnější svět prostřednictvím emocí.

Výchova a trénování emoční inteligence jsou důležité, neboť emoční inteligence skutečně funguje a může způsobit obrovské změny týkající se prožívání stresu či pohody. Existuje množství dobře zdokumentovaných studií, které zjišťovaly účinnost emoční inteligence; tyto výzkumy se ponejvíce soustředily na oblast trhu a podnikání a probíhaly především v Americe. Jedna ze studií se před pár lety prováděla o dost blíže k nám: vedl ji dr. Mark Slanski z univerzity v Herfordshire a výzkum probíhal v obchodním řetězci velkého supermarketu.

Aby byla ověřena daná teorie, skupina šedesáti manažerů absolvovala školení v průběhu jednoho měsíce, a to vždy jeden den v týdnu. Před začátkem školení byly provedeny testy, které zahrnovaly dvě měření emočního kvocientu a zjišťovaly všeobecný zdravotní stav, míru stresu a úzkosti, kvalitu pracovního života a mravní uvědomění testovaných manažerů. K tomu ještě byli vyzváni úsekoví ředitelé každého manažera, aby ohodnotili svého účastníka školení z pohledu jeho vlastní organizace. Program školení byl sestaven tak, aby manažerům pomohl porozumět jejich vlastním emočním reakcím a tomu, jak souvisejí s jejich myšlením a chováním. Manažeři se cvičili také v tom, jak s využitím emocí rozpoznávat své vlastnosti a jak působit na druhé osoby. Šest měsíců poté, co bylo školení ukončeno, byly provedeny nové testy. Výsledky ukázaly, že se u účastníků školení (v porovnání s těmi, kdo se žádného kurzu nezúčastnili) prokazatelně zlepšilo:

— EQ,

— všeobecný zdravotní stav,

— mravní uvědomění,

— kvalita pracovního života,

— vystupování,

— prokazatelně ustoupil stres a úzkost.

V roce 2006, opět ve Spojeném království, vedlo DfES (Department for Education and Skills, Ministerstvo školství) v britských školách pilotní programy nazvané SEAL (Social and Emotional Aspects of Learning); programy se týkaly sociálních a emočních aspektů učení, které měly souvislost s trénováním emoční inteligence. Výsledky byly natolik pozitivní, že program SEAL byl od září 2007 včleněn do školních osnov. Po proběhnuvších pilotních programech bylo oznámeno, že:

— Ve městě Plymouth zjistili na třech školách významný pokles prohřešků proti žádoucímu chování; snížil se počet žáků vyloučených z výuky.

— V Southendu sedm z devíti pilotních škol zaznamenalo zlepšení v matematice a angličtině pro druhý ročník.

— V Cornwallu devět z deseti pilotních škol ohlásilo zlepšení ve schopnosti dětí spolupracovat a komunikovat.

Tak bylo dokázáno, že průprava v oblasti emoční inteligence má pozitivní dopad na chování, postoje žáků a jejich schopnost učit se – to všechno může být jen přínosem jak pro daného jedince, tak pro celou společnost.

Věříme, že emoční inteligence pro nás znamená přirozený růst a pokrok. Jistě to tak vnímáte také, jinak byste tuto knihu nečetli. Kéž usilujeme o vyváženost v práci či v životě anebo jinými slovy: hledáme rovnováhu mezi hlavou, srdcem a duší.

2/ Emoce

Co jsou emoce?

Žádná proměna temnoty ve světlo či apatie v pohyb není možná bez emocí.

C. G. Jung

Je zajímavé, že Jung zvolil výraz „pohyb“, když mluvil o přeměně. I Daniel Goleman poukazuje na to, že slovo „emoce“ pochází z latinského slova motere, jež znamená pohybovat se; předpona „e“ označuje pohyb směrem ven, pryč. Už v první kapitole jsme uvedli, že emoce jsou tím, co pohání člověka, aby udělal něco fyzického (ať už by to mělo být třeba to, že se zpotí nebo plácne druhého po tváři), a že jsou tím nejzákladnějším a nejmocnějším nástrojem, který nás nutí konat. Stavy vyvolané nejsilnějšími emocemi obvykle vyústí v nějakou akci či jednání, ale zrovna tak můžeme jen ucouvnout do vlastního, bezpečného vnitřního světa, kde se schoulíme do klubíčka a zavřeme oči. V každém případě je však odezva na emoci vždycky fyzickou záležitostí.

Ať už se emoce projevují jakkoli, je jisté, že lidská bytost jimi překypuje. Pojďme zpátky k definici: Podle Wikipedie je emoce

„jazykem mentálního stavu bytí dané osoby, zakládajícím se zpravidla na jejích vnitřních (fyzických) a vnějších (společenských) senzorických

pocitech.“

Výraz „emoční slovník“ jste už slyšeli; vztahuje se ke schopnosti pojmenovat pocity – což je jen jiné slovo pro emoce –, které prožíváme. Emoční slovník se také označuje jako nástroj emoční gramotnosti. Naše emoce/pocity můžou být různého druhu: zoufalství, euforie, smutek či jakákoli další možnost ze stovek pocitů, jež může člověk kdykoli zažít. Většina těchto pocitů je nějakou odpovědní reakcí: jedna osoba řekne či udělá něco, co v další osobě vyvolá určitý pocit. Skutečnost, že většina lidských emocí je odpovědí na podnět zvenčí, je způsobena tím, že jen málo lidí v tichosti reflektuje sebe sama – možná proto, že se obávají, co by mohli zjistit či zakusit, kdyby to dělali. Lidé často odvracejí pozornost od sebe samých za pomoci alkoholu, drog, sexu, televize a celé řady dalších rozptylujících kratochvílí – cokoli je pro ně lepší než zkoumání toho, co vlastně doopravdy cítí. Stává se pak, že když jsou takoví jedinci konfrontováni s událostí, před níž nemůžou ucouvnout (ať už slovně nebo fyzickou akcí), reagují často bez zvažování toho, co je to za prožitek a zda jsou jejich pocity (které v nich daná situace vyvolala) adekvátní okolnostem a zda je jejich reakce na podnět přiměřená. Zní vám fráze „mlátí slepě kolem sebe“ povědomě?

Aristoteles zvolil jako modelovou emoci hněv, když řekl:

„Rozzlobit se je snadné a dokáže to každý; ale rozzlobit se na správnou osobu, ve správný čas, do správné míry a správným způsobem – to už

každý nedokáže, to není jednoduché.“

Je to právě proporcionalita či rovnováha mezi srdcem a hlavou, oč nám v této knize jde.

Vzpomínáte si, jak Beasley řekl, že emoční kvocient náleží srdci, zatímco inteligenční kvocient hlavě? A Goleman ve svém díle z roku 1995, v kapitole o emocích použil citát z knihy Malý princ od Antoina de Saint-Exupéryho:

„Správně vidíme jenom srdcem; co je důležité, je očím neviditelné.“

Emoce (či vášně, jak je nazývá Jung) jsou evolučně starší pojmy než racionální myšlení, které má tendenci soustředit se na to, co můžeme dokázat, vidět, slyšet, ochutnat, čeho se můžeme dotknout. Ve skutečnosti podle neurologů, kteří dnes dokážou monitorovat mozek i v bdělém stavu zkoumané osoby, lze dokázat, že emoce jsou vývojově velmi staré a existovaly dříve, než vznikla řeč. Proto jsou v přírodě všestrannější a obraznější.

To možná vysvětluje převahu emocí nad logikou. Vzpomeňte si například na kapitána Kirka a Pana Spocka. Spock je neschopný prožívat emoce – právě to ho tolik odlišuje od lidí. Jeho myšlení je čistě logické, zatímco Kirkova mysl může být (a také často bývá) zasažena emoční odezvou, jakou Kirk reaguje na dané okolnosti.

Už na začátku této knihy jsme se zmínili o Platonovi a také o tom, že vědci se odjakživa snažili dokázat sílu emocí – anebo ji vyvrátit. V našem racionálním světě je často těžké až nepřijatelné přiznat se ke svým emocím, a jak už jsme uvedli dříve, mnoho lidí své emoce potlačuje, což může způsobovat celou škálu duševních problémů. Naštěstí v posledních zhruba třiceti letech se přístup změnil a i na pohled racionální lidé začali nacházet rovnováhu mezi logikou a emocemi. Je ale skutečně možné myslet a jednat tak, jak popisuje Aristoteles, když jsme emocemi tolik ovlivňováni? Odpovídáme, že ano, ale obvykle je to možné jen s určitou praxí. O situacích, kdy emoce převáží nad úsudkem, je řeč v oddíle Emoční přestřelení.

Hlavní emoce

Je-li člověk vystaven náhlému nebezpečí, které bezprostředně ohrožuje jeho život, vůbec nezáleží na tom, jak moc je inteligentní: „nadělá si do kalhot“, aby odlehčil tělu a to mohlo lépe utíkat. Tato odpověď je v našem těle pevně zakořeněná a pochází už od našich dávných předků. Strach patří mezi hlavní emoce; takových je ale podle vědců jen hrstka. Otázce, kolik je hlavních emocí, se věnovala celá řada badatelů, kteří se při svém zkoumání opírali o fakt, že existuje pouze pět nebo šest univerzálně rozpoznatelných obličejových výrazů, jež podle všeho pocházejí už z prehistorických dob. Jedná se o následující emoce:

— strach,

— hněv,

— znechucení,

— smutek,

— překvapení,

— radost.

Neznamená to, že bychom snad chtěli tvrdit, že další pocity, jako například zahanbení či závist, nepatří mezi opravdové emoce. Bývají však mnohem komplikovanější než skupina emocí hlavních a obyčejně je do nich ještě zapojeno i přemýšlení nad danými okolnostmi, takže nejde o bezprostřední emoční reakce – proto se podobně složité emoce pokládají za sekundární. Výše uvedených šest emocí by také možná šlo označit za instinktivní, jelikož nevyžadují myšlení, zatímco ostatní emoce zahrnují vyšší či nižší stupeň analýzy.

Pokud tedy existuje jen několik hlavních emocí, jakou funkci mají? Strach a hněv se úzce vážou k reakcím útěk – útok – zamrznutí; tváří v tvář nebezpečí či hrozbě připravují tělo k akci. Jinými slovy, pociťování těchto emocí vám může doslova zachránit život.

Znechucení je fyzický pocit, který má spojitost s vyhnutím se otrávenému nebo zkaženému jídlu či vodě – ty jsou také potenciálně život ohrožující. Chcete-li si vyzkoušet, jak vypadá emoční odpověď typu znechucení, stačí jen druhou osobu vyzvat, aby si přičichla k zahnívajícímu jídlu. Ihned zaznamenáte zkřivení obličeje a pevné sevření úst, ale i zúžení nosních dírek: Tohle se do mého těla nedostane!

Smutek se váže k nějaké ztrátě a jeden z nejvýraznějších lidských instinktů je averze vůči ztrátě. U prehistorického jedince mohla být jakákoli fyzická ztráta, zaviněná kupříkladu zraněním, fatální. V tomto smyslu je emoce smutku spojena s ústupem, s ději, které „vypínají“ či utlumují příslušné systémy, a s hledáním posily během období nápravy a zotavování.

Lidé se chovají tak, aby se těmto hlavním negativním emocím vyhnuli, a zachovávají si tak určitý stupeň bezpečí a ochrany; můžeme tedy tyto emoce pokládat za jakási poradenská či výstražná zařízení. Je také zajímavé povšimnout si, že radost bývá v člověku přítomna pouze tehdy, když ostatní hlavní emoce chybí. Znovu poukážeme na Maslowovu hierarchii potřeb: pomůže nám ujasnit si, že radost můžeme prožívat jen tehdy, jsou-li uspokojeny základní potřeby bezpečí. To nejspíš vysvětluje, proč je pro lidi nacházející se na naprostém dně Maslowovy pyramidy potřeb obtížné radovat se, ačkoli z tohoto pravidla existují i zarážející výjimky. O těch se ale zmíníme později.

Podle badatelů z univerzity v Hertfordshire je člověk 21. století „člověkem kosmického věku s konstitucí člověka doby kamenné“. Jaké však jsou reálné hrozby v moderní době? Jistě, fyzické ohrožení existuje stále, ale přece jen nejsme vystaveni stejnému nebezpečí jako naši předkové. Naše negativní emoce jsou dnes vyvolávány hrozbami odlišného typu.

Běžný člověk žijící v západním světě spíš než fyzickému nebezpečí čelí psychickému a sociálnímu ohrožení, které může mnohem pravděpodobněji vyústit v pociťování strachu, hněvu, znechucení a smutku. Pocit fyzického ohrožení dnes z větší části souvisí s osobním rámcem, který jsme si vytvořili – jsou v něm naše vlastní hodnoty, postoje, naděje, sny, obavy, očekávání, cíle, společenské postavení. Ačkoli uvedené patří daleko spíš do oblasti představ než reality, je jisté, že pokud jsou kterékoli z uvedených aspektů v ohrožení, reagujeme obvykle negativní emoční odpovědí: mentálním nebo fyzickým útěkem, útokem či zamrznutím.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

1/ Emoční inteligence

2/ Emoce