Jaroslav Havlíček

Jaroslav Havlíček vystudoval reálku v Jičíně (maturoval 1913). Poté (1914) absolvoval abiturientský kurs obchodní akademie Chrudim a začal studovat na ČVUT v Praze. Roku 1915 byl jako jednoroční dobrovolník odveden do první světové války, zúčastnil se bojů v Rusku, v Itálii a v roce 1919 na Slovensku. V roce 1919 začal pracovat jako úředník v Živnostenské bance v Praze [1] a při zaměstnání úspěšně dostudoval vysokou školu. V roce 1921 se oženil s Marií Krausovou. Přátelil se s Antalem Staškem. Jeho synem byl Zbyněk Havlíček. Zemřel z fyzického vyčerpání v důsledku zánětu mozkových blan.

Helimadoe

Poslední román Jaroslava Havlíčka napsán jako vzpomínka na uplynulé dětství, je příběhem o ovdovělém doktoru Hanzelínovi a jeho pěti dcerách - HEleně, LÍdě, MArii, DOře a Emě. Nadnesený pohled zamilovaného chlapce na promarněné životy dívek, které zůstaly oddány otci, nesouhlasímu se vzděláváním žen, a práci v domě. Vše je narušeno útěkem jedné z nich...

Jaroslav Havlíček

Helimadoe

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-04-7

Obsah

Jaroslav Havlíček

1 Se sluncem v očích

2 Byl jsem těžce nemocen

3 Městečko Staré Hrady

4 Doktor Hanzelín

5 Lékařův domek

6 Turnus

7 Pět dcer

8 Jediný nápadník

9 Zpívající kočár

10 Vráteňská studánka

11 Nevyřčená slova

12 Hypochondr

13 Dora

14 Zdomácněl jsem u Hanzelínů

15 Mudřec a jeho pták

16 Strýc námořník

17 Opojný večer a střízlivé ráno

18 Sny o dálkách

19 Vyučování francouzštině

20 Nebezpečná chvála

21 Tajemství Lídina kufru

22 Sníh

23 Druhá tvář dobrodružství

24 Pomlázka

25 Salónní kouzelník

26 Bílí holoubci

27 Jasnovidka

28 Dořin záchvat vzteku

29 Umírající

30 Boží tělo

31 Dvě postavy v temnu

32 Prasklý soudek sirobu

33 Čáry nad ošatkou bramborů

34 Pohřeb

35 Romantika hřbitova

36 Ze zármutku blaženost

37 Postilión lásky

38 Temno před bouří

39 Kočovné kino

40 Útěk milenců

41 Turnus je zachráněn

42 Dětství v troskách

43 Sen

44 Zpověď hříšníka

45 Otcův doslov

46 Loučení

47 Píseň okaríny

48 Toužící žena

49 Tváří k minulosti

50 Již nikdy jsem nespatřil Staré Hrady

ČTĚTĚ ELEKTRONICKÉ KNIHY

1

Se sluncem v očích

Déle než týden byla obloha stále stejně modrá, stále tytéž řídké obláčky plynuly od východu, stejně něžně vanul teplý, větřík a stejně jednotvárnou píseň zpívala řeka. Údolí se podobalo obrovskému úvozu a tráva na břehu byla vyrostlá tak vysoko, že bylo možné se v ní skrýti. Miluji osamělá místa. Miluji skalnaté stráně, na nichž voní smrkový les. Denně jsem se válel na témž kousku země, kde jsem si vyležel pelíšek sotva tak široký, abych v něm mohl roztáhnout paže. Kus níže, v oparu stříkající pěny, hučel jez. Nad jezem stála připoutaná pramice, na níž se v úmorném červencovém žáru lopotili pískaři.

Někdy vydala příliš horkokrevná vlna téměř houslový tón, někdy na balvanu poblíž mne, usedl konipásek a do taktu zakýval dlouhým ocáskem. Nosil jsem si s sebou k řece knihy jen proto, abych si je mohl klásti pod hlavu jako tvrdou podušku. Ty sladké dni ze mne sňaly jakoby kouzlem všechnu tíhu přítomnosti. Oddával jsem se odpočinku. Nepřemýšlel jsem. Nechtěl jsem se truditi překonanými bolestmi a strastmi, ani se utěšovati nadějemi na radosti, které se snad mohly ještě vyskytnout, kdesi v dálce. Lze-li přirovnati život k jízdě vlakem, pak - kupodivu - tento vlak se nakrátko zastavil. A není snad dokonalý klid již sám o sobě štěstím? Zažíval jsem je ne jako dychtivec, ne jako zoufalec, ale jako pustý lenoch.

Zavřeme-li oči proti slunci, neslyšíme-li nic jiného než plynutí vody, vnímáme-li jen sálavé horko žíznivých paprsků pak jsme se věru octli mimo jakékoliv přesné místo na zemi. Právě tak jako zde, v tomto údolí, mohli bychom ležeti u jiné vody, v jiném létě na žhavém slunci. Jeto zvláštní, jak snadno lze za tak jednoduchých podmínek cestovati celým životem po všech místech, kde jsme leželi a slunili se. Právě tak jako zde, ležel jsem nesčíslněkrát jinde s týmiž rukama založenýma pod hlavou, s touž rudou oponou víček na zavřených očích. Dávno či nedávno - všechny ty vjemy jsou jakoby vystřižené z téhož zlatého papíru. Myšlenky jsou přikovány jen k slunným krajům - toho ostatního jako by v životě ani nebylo.

Je to radostné, motýlí cestování. Není zemské tíže. Z jednoho sluncem zalitého pobřeží k druhému, těkavě, bezstarostně. Němé obličeje se vybavují na sítnici oka, přátelé i přítelkyně, mladí i staří, živí i mrtví. Možno si je prohlížeti pátravě a kriticky. Není třeba se báti, přicházejí jen jasné dni, jasné týdny. Všechny tváře mají svůj zlatý nimbus, svou svatozář. Cestování je lehké a přitom hluboké. Jak hluboké, to se pozná teprve tenkrát, když se oči otevřou. Následuje probuzení z těžkého snu, svět je šerý, olověně bezbarvý. Lépe je přivřít zas víčka a pokračovati v závratné pouti.

Také lze jíti přesně vytčenou, zpětnou cestou. Plouti životem obráceně, proti proudu. Udělal jsem to, byla to zvláštní hra. Loni, předloni, stále a stále vzad, hloub a hloub. Mládl jsem, menšil jsem se, cítil jsem však, že je to stále totéž mé tělo, které se vyhřívá, tytéž uši, které naslouchají, tytéž oči, oslněné žárem. Stále zpět - chtěl jsem stanouti až na posledním stupni; kdy to bylo poprvé. Kdy to bylo poprvé? Nyní jsem vložil do vzpomínání jistou usilovnost, chtěl jsem viděti tak daleko, kam jen možno dohlédnouti. Stanouti se zamhouřenýma očima v takovém slunečném dni, který neměl předchůdce. A stanul jsem.

Podrobnost k podrobnosti - sbíhaly se poslušně - až to bylo přesné, tak přesné, že se mi zatajil dech. Nejsem už kostnatý třiačtyřicetiletý chlapík se zarostlýma nohama a s řídkými vlasy, na mé bradě nedrhne o dlaň špatně vyholené strnisko, V mých zádech nevězí hluboká jizva z války, mé stoličky nejsou ozbrojeny zlatými korunkami. Kolem mne se nezvedají valy lesnatých a kamenitých strání, není to řeka, která vedle šumí. Jen slunce je stejně horké, stejně laskavé. Je mi něco přes třináct let. Má kůže je hladká, údy tenké, břicho propadlé. Mé rty jsou jemně vykrojeny jako u dívky, kaštanově hnědé, hebké vlasy mi spadají do čela, ale tváře jsou pobledlé a hrudník ční v trávě jako vydrancovaný kýl vraku. Potůček se vine v romantických zákrutech mezi olšemi. Kdybych jen trochu nadzvedl hlavu a otevřel oči, spatřil bych mezi stromy šindelovou střechu miletínské hájovny. O kus dále se plazí prašná horská silnice; tamtudy drkotají vozy z vápenky a jezdí na kolech dělníci z papírny, hbitě míhajíce nohama, obutýma do dřeváků. Pěšinkou podle silnice, tratící se v lukách, po nichž jsou rozstříknuty pryskyřníky a kopretiny, není to k Starým Hradům dále než osm nebo deset minut pomalé chůze.

Nikdy předtím jsem se nekoupal v potoce, nikdy předtím jsem neležel svlečen ve volné přírodě. Byl jsem vychován po pansku. Styděl jsem se křoví, styděl jsem se stromů. Když si na větev nade mnou usedl pták, myslil jsem si, že se mi svými trylky posmívá. Tělo, nezvyklé chladu trávy, se tetelilo, naskakovala mi husí kůže. Pak to začalo příjemně hřáti, šípy paprsků mě prolínaly. Poznával jsem nedovolené blaho. Seznamoval jsem se s ním. Přivíral jsem oči a opět jsem je rozvíral vstříc zářivé obloze.

Má matka chodila kolem mne drobnými krůčky, pokud jí úzká sukně dovolovala, sem a tam jako netrpělivá stráž. Na klobouku, ozdobeném zelenými perutěmi, měla závojík, skrze nějž žhnuly její krásné hnědé oči. Měla přiléhavou jupku a byla půvabně tenká v pase. Své zlaté hodinky, které jí visely na krku na řetízku, držela v ruce a počítala minuty. Dívala se ustrašeně k silnici, zdali nás někdo nepozoruje. Ležel jsem nahý! Jaká to hanba, jaké to ponížení! Před jejím nejistým pohledem jsem se cítil dvojnásob vinen. Stejně chvatně, jako se procházela, bila do trávy slunečníkem, po jehož rukojeti se plazil černý hádek s očima z červených sklíček. Kupka mých šatů a mého prádla ležela pod olší jako pohozené roucho tulákovo. Jak se mohla má matka, tak upjatá v chování, nejváženější ze starohradských dam, smířiti s tímto zneuctívajícím pohledem? Bylo by tragické, kdyby ji tu byl někdo ze známých spatřil, jak patroluje nad mou ubohou nahotou. Můj stud byl pouze odrazem matčina studu. Zatímco tělo dychtivě přijímalo slast paprsků, znepokojený mozek se trýznil představou, že jsem to blaho ukradl. Ucho vnímalo s rozkoší tenounké, melodické zvuky - to vrněl důvěřivě potůček Bezovka mezi jílovitými břehy.

Jakmile uplynul čas předepsaný k slunění, matka dala povel k oblékání a zastrčila hodinky za pás. "Rychle - rychle," škubala netrpělivě krajkový kapesníček. Náhle byla neshovívavá, krutá, neboť ještě nyní, v posledním okamžiku, mohl někdo nepovolaný strčiti nos do tohoto skrytého a pečlivě vybraného zákoutí. Obyčejně jsem si vysloužil trpké výčitky, neboť jsem matce nedovedl vyhověti, jak bych byl chtěl. Potácel jsem se jako opilý, slunce mě omámilo, zelené mžitky se mi dělaly před očima, nemohl jsem nalézti rukávy košile. Mé balancování s kalhotami v rukou končívalo skoro vždycky leknutím a zoufalým výkřikem. Nějaká ospalá, těžkopádná žába mi studeně pleskla na bosou nohu a zachránila se obrovským skokem v tůni pod olší.

2

Byl jsem těžce nemocen

Stará Háta říkávala: "Všechno zlé je pro něco dobré." Háta měla sice pro každou bolest tuto stejnou útěchu a často se stalo, že po zlém přišlo ještě mnohem horší, ale někdy se její optimismus přece jen osvědčil. Nebýti těžké nemoci, do níž jsem upadl, požitky koupání a slunění by mi byly asi ještě dlouho španělskou vesnicí.

Osm týdnů jsem ležel v posteli s třemi zápaly, z nichž nejméně nebezpečný byl zápal plic - to ovšem nebyla právě šťastná doba pro rodinu okresního hejtmana, kde kromě mne nebylo jiných dětí. Dodnes jsem nezapomněl na všechna ta drobná, dávná muka, jichž mi bylo tehdy zakusiti, na otl rozdírající svit olejové noční lampičky, skomírající v temnu dusného pokoje, na tíhu pekelných, horečných snů, na bolest těžkého a nejvýš únavného odkašlávání a na drkotavé chvění celého těla, které mi působily neustále obnovované studené zábaly.

V poledne a pak zase až večer, v dobu vždy přesně stejnou, stávala nade mnou vysoká, statná otcova postava. Tehdy mi byla jeho přítomnost z jakýchsi příčin neskonale protivná. Snad proto, že obyčejně truchlivě mlčel a že jeho oči byly plny tichých a smutných otázek. Nebo spíše mi otcova tvář byla vždycky protivná, a nyní, v horečce, nabyly převahy neodpovědné pudy? Jeho široký obličej byl tak nevídaně, tak ohavně pravidelný a měkký! Bílé, kypící a jen málo zarůžovělé líce,. brada s hlubokým dolíčkem. Zdálo se mi, že pouhým dotekem prstu by se na té kypré tváři dal udělat nový takový dolíček. Otec se chlubíval, že si nikdy neholil vousy a že jeho knír, vinoucí se v girlandách od nosu podél lící k spánku, je jinošského původu. Jistěže měl pravdu, neboť tyto vousy byly tak hebké a husté, že tvořily na jeho obličeji jakousi hladkou a hnědou podlitinu.

Otcovy oči se ptaly, já neodpovídal. Matčiny oči, které setrvávaly vedle mého lůžka jako oči rysa, světélkující v temnu, neptaly se na nic, konaly jen svou zarputilou povinnost, zato já jsem se na ně lepil úzkostlivými otázkami. Matka mě nemilovala. Já jsem zase nemiloval otce. V naší rodině byly jen jednostranné vztahy, otcův ke mně, můj k matce. Tato krátká řada visela nad propastí, neboť matka se spokojovala láskou k sobě samé. Nikdy nepochopím, proč si umínila, že mi bude ošetřovatelkou v nemoci i v rekonvalescenci, když tu byla ještě stará, věrná Háta, která nás milovala všechny stejně horoucně. a slzavě, mne, matku i otce, a která byla nesrovnatelně něžnější a přívětivější. U matky to byl asi jen projev náboženské ctnosti - byla věřící a Bohu oddaná žena. Jakmile jsem ulehl, zanechala všech společenských styků, v nichž si tak libovala, a zaujala místo vedle mého lůžka. Bděla nade mnou s pokornou, ale mrazivou trpělivostí jeptišky. Mé oči se marně snažily překlenouti vzdálenost mezi lůžkem a jejím křeslem - nedaři10 se jim to. Snad jen proto jsem stonal tak dlouho. Volával jsem po Hátě z hlubin svého zklamání a má panská máti hořela záštím a studem. Dni a noci prchaly ve věčně stejných úkonech, v přebalování, v beznadějném měření teploty, v podávání odporně sladkého léku. Matka nade mnou odříkávala nahlas své modlitby. Nepomáhaly. Pokoušíval jsem se modlit se s ní za sebe, poněvadž jsem se bál smrti. Věděl jsem, že stůňu těžce.

Doktor Hanzelín nikdy nepozdravil, když vstupoval do dveří. Povytáhl se na špičkách, pověsil klobouk na věšák, opřel v koutě svou sukovitou hůl, rozhodil šosy a: beze slova usedl vedle mého lůžka na připravenou židli. Usedl tak těžkopádně, jako by byl cestou do schodů vyčerpal své poslední síly. Zkušeným, zručným pohybem mi přesunul košili přes hlavu a jal se mě proklepávati. Klep - klep - klep - ostražitě a jemně, jako by budil mrtvého v hloubi rakve.

Vidím starého doktora před sebou tak živě, že mi neuniká ani jediná jeho vráska. Byl malý, cupkavé nohy nesly vypouklý břich, na němž se kýval skleněný přívěsek od hodinek, představující hlavu Indiána. Míval svůj černý kabát zapjatý vždycky jen na jeden nejhořejší knoflík. Bylo-li blátivo, nosíval selské holinky, v nichž vypadal velmi komicky. Ruce měl malé, ale tvrdé a hnědé. Na tenkém krku trčela kulatá hlavička jako na stopce. Tváře měl nadmuté, podobné dvěma rudým boulím, a oči tak světlé, že bylo těžko určiti jejich barvu. Štětinaté obočí mu u kořene nosu tvořilo bílá chvošťátka. Něco málo vlasů mu zbylo kolem uší a v týle, jinak byla jeho hlava docela lysá. Pod trudovitým nosem měl sotva patrný, popelavý, řídký, krátce zastřižený knírek.

Má krásná matka s katolickou bolestí, nakreslenou v bledé tváři, se svýma bílýma, pěstěnýma rukama se vedle Hanzelína podobala nezvedené školačce. Ona, která byla zvyklá břitce rozkazovati, vyptávala se ho jen šeptem. Hanzelín jí sahal sotva po ramena, a přece jen se na ni díval svrchu. Jeho řeč byla ostrá jako nůž. Hanzelín neuměl nebo nechtěl dělat komplimenty. Byl to lékař chudých. Když byla matka příliš dotěrná, zlostně zvedal hlas. Divoce koulel bezbarvýma očima a rudl jako krocan.

Po jeho odchodu bývala máti dlouho schlíplá. Cítila se pokořena. Vyčítávala otci, že si vybral právě tohoto starého, hrubého, neotesaného doktora, ač byl v městečku ještě mladý a dvorný lékař Marek a třetí, ulízaný a korektní stařeček Panz. Dobrák otec měl však své podivnůstky a mezi ty patřila i jeho důvěra v Hanzelína. Nedal naň dopustiti. Důstojně přijímal matčiny výtky, vyslechl trpělivě její stesky, mlčel, ale nepovoloval. A přece se ani k němu Hanzelín nechoval nijak vybraně. Neprojevoval mu žádnou úctu, tak jako nikomu na světě. Já sám, jsa vychován ve víře v moc a bohatství, hrozil jsem se poněkud Hanzelína jako muže z hlubin. Během nemoci má nedůvěra roztávala a měnila se v dětskou příchylnost.

Nejvíce matku mrzelo, že mi Hanzelín nepředpisoval téměř žádné léky. Ovšem, měl jsem své užívání na sražení horečky, páchnoucí skořicí a oslazené malinovou šťávou, ale to bylo také všechno. Matka si představovala, že když stůně syn okresního hejtmana, má být v domě lahviček jako máku. Nebyly, Hanzelín si na ně nepotrpěl. Měl své vlastní představy o léčení. Místo obkladů nasáklých vodou nařizoval zábaly z tvarohu. Byly nesrovnatelně příjemnější než ty první, ale zato ohavně páchly, když byly vyměňovány. Po horečkách se z nich sypala vysušená a žluklá sýrovina, a matka vzdychala, že mé nemocné plíce mají vdechovati tento ohavný puch. „Jen nebuďte, paní, tak choulostivá,“ horlil doktor, „až přijde čas, aby opustil lůžko, předepíši mu vdechování smradu z vesnického hnoje.]e to mnohem zdravější než vaše voňavky. Ostatně - výsledky uvidíte sama, nebude žádný exsudát, a pamatujte si, že jsem odpověden já a ne vy. Dokud sem docházím jako lékař, jste povinna mne poslechnouti."

Nebylo by bývalo divu, kdyby po četných rozepřích mezi matkou a lékařem, po všech těch scénách, kdy mužík s vypouklým břichem se podobal spíše zápasníku, chystajícímu se bíti kolem sebe holí, než dobromyslnému utěšovateli, se mi byla v horečkách zjevovala hlava s vybledlýma, vyvalenýma očima, rudá jako pochodeň, svítící výhružně bílou lysinou. Nezjevovala se, nebyla mezi ďábelskými karyatidami, které vystupovaly z temna a vyplazovaly na mne jazyky. Když jsem s hrůzou cítil, jak se nad mým tělem nadýmá peřina obrovských rozměrů, když mi prsty tupěly, rostly a otékaly, nepřicházel Hanzelín, aby mě strašil. Naopak, podivnou vnitřní rozpolceností (neboť právě tak jako matka jsem stál na stanovisku jemných léků a jemného chování) jsem na lékaře myslíval docela rád a na jeho příchod jsem se vždy spíše těšil. Možná že to bylo tím, že on jediný mi mohl skýtati určité naděje na uzdravení, on jediný, a nikoli zoufalství otcovo a studená obětavost matčina. Jeho zarputilá a hrubá energie mě přesvědčovala beze slov, a ve mně vznikala podvědomá úcta k muži, který přišel z jiných, zdravých a hrdých končin, kde není paniky, děsu, ani předsudků a blátivé měkkosti.

Ostatně bych ani s dobrým svědomím nemohl říci, že Hanzelín ke mně byl někdy nevlídný. Nebyl sice ani zvlášť vlídný, ale nechť před prohlídkou sebevíc a sebe nejuctivěji křičel na matku, dovedl vždycky ztlumiti hlas, když se nade mnou skláněl. Téměř něžně bral do rukou mou hlavu a obracel ji k světlu, aby se podíval do zarudlých očí a na povlečený jazyk.

Po šesti týdnech se nemoc počala lepšiti. Horečky ochabovaly. Vydávil jsem první vajíčko, dostal jsem chuť na uzenku, o niž jsem jen proto tak dlouho žebral, abych k ní nakonec jen čichl a odstrčil ji. Strojili mi jídla, o která jsem nestál a na která jsem později labužnicky vzpomínal. Neměl jsem pražádné chuti v ústech, povlak na jazyku pořád ještě nemizel. Pak mi jednou doktor nařídil, že musím denně na chvíli z postele. Plakal jsem, bál jsem se podlahy, jako se lidé bojí cesty nad propastí. Když mi poprvé obuli boty, byly mi tak veliké, že stará Háta spínala ruce a vousky na bradě se jí chvěly bolestnou soustrastí.

V rekonvalescenci mi Hanzelín předpisoval denně lžičku koňaku. Matka se hrozila, že tak zesláblý mám požívati alkohol. V naší rodině, tak vzácně abstinentní, nebylo obvyklé ani pití piva. Otec snídal i večeřel mléko, matka holdovala kakau. O koňak musil Hanzelín podstoupiti zuřivý boj. Když bylo nejhůře, vzal svou sukovici a upaloval ze dveří. „Vzdávám se tedy léčení - vzdávám! Račte si dělati podle svého! Nikdy již nepřijdu!" Musili ho prositi a udobřovati. Střídati lékaře v době, kdy jsem byl vlastně už skoro zdráv, bylo vrcholně neslušné.

Když bylo definitivně po nemoci, v onen význačný den, když Hanzelín prohlásil, že nyní již není třeba se něčeho báti, postrčil mě otec, abych lékaři za jeho obětavé léčení poděkoval. Matka se mračila, nebylo to po jejím, lékaři není třeba děkovati, lékaři se prostě zaplatí. Otec se však na mne díval tak slavnostně! Uklonil jsem se Hanzelínovi a vykoktal několik nesouvislých vět. Tenkrát jsem poprvé spatřil jeho úsměv. Nebyl to právě krásný úsměv, neboť odhalil jeho řezáky, zčernalé od kouření dýmky, a velmi se podobal úsměšku. Matka si oddychla, že je po trapné proceduře, oddychla si tak hlasitě, že jsme se všichni ohlédli. Domnívala se, pošetilá, že je konec jejím výstupům s doktorem hrubiánem. Jak se mýlila! Nová hádka začala dříve, než její spokojený oddech dozněl. Hanzelín pronesl svůj požadavek vodní a slunečné léčby.

Bylo-li to podle dnešních lékařských názorů zrovna moudré, nevím. Hanzelín sice toto slunění a omývání studenou/vodou odměřoval jen po čtvrthodinách a půlhodinách, mělo to býti spíš jakési otužování - abych prý nebyl tak nesmyslně náchylný k rýmám a nachlazením, ale po takových nemocích, jako já jsem měl, pokud mi je známo, je lepší se slunce a koupelí na nějaký čas vystříhati. Nu, konečně, nemoc se mi nevrátila, žádné komplikace nenastaly, řekněme tedy, že Hanzelín měl pravdu.

Koniec ukážky