Richard Crha

Narozen 19. 10.1953 v Litoměřicích. Dramaturg kulturního střediska, novinář a redaktor, spisovatel, jeho básně vycházejí v několika časopisech.

Kromě toho, že se narodil a ještě se mu nepodařilo umřít, pracoval s některými mnohem zodpovědnějšími spoluobčany v Televizním klubu mladých (ČT), když byl mladý, rovněž v Ahoji na sobotu, když ho bavilo volat Ahoj, načež, když měli lidi plné ruce klíčů, kterými si chtěli aspoň jednou zazvonit, přestoupil do Mladého světa, kde obdivuhodně omládnul a psal texty ne-li do mramoru, tak pískovce určitě. Celý dvacet let opatroval svůj celoživotní projekt, totiž časopis Pivní kurýr, kde šířil osvětu mezi lidma, kteří si zamilovali pivo jako takové a jeho vlastní hlavou vymyšlený slogan: "Kdo nečte Pivního kurýra, pije nevzdělán," byl velmi oblíbený ve všech cenových skupinách. Poslední jeho zodpovědnou prací byl televizní pořad "Stalo se...", ve kterém si společně s autorem projektu Jiřím Podlipným dělal tak dlouho srandu z politiků, až jim to zatrhli. Poslední dva roky již jen píše knihy a má rád jednu holku, protože je věrný.

Jsem pohan, ale to ještě neznamená, že něčemu nevěřím. Například na Achillea bych si nevsadil ani pětku, ale s Hectorem bych se nechal převézt přes bájnou řeku Styx do podsvětí docela rád. A trojhlavému psisku Kerberovi, který to celý hlídá, bych tutově dal medovej koláček a taky zlatou minci, kterou by mi Charón vrátil z vděku za to, že se kamarádím právě s Hectorem. (autor)

Richard Crha

Starořecké báje a pověsti

(do kapsy)

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-16-0

Obsah

Richard Crha

PŘEDMLUVA

ODYSSEUS

ACHILLEUS

HELENA

HEKTOR

HÉRA

ATHÉNA

AFRODITA

HÉRAKLES

PROMÉTHEUS

ARGONAUTÉ

ORFEUS

ERÓS

ZEUS

HÁDES

POSEIDÓN

SISYFOS

TANTALOS

ARTEMIS

APOLLÓN

PERSEUS

DAIDALOS A IKAROS

THÉSEUS

OIDIPUS

ORESTES

ASKLÉPIOS

HERMES

DÉMÉTÉR

PYGMALIÓN

HESTIA

DIONÝSOS

DAMOKLŮV MEČ

PANDOŘINA SKŘÍŇKA

PROKRUSTOVO LOŽE

PYRRHOVO VÍTĚZSTVÍ

PÝTHIINA VĚŠTBA

NESTÁRNOUCÍ NESTÓR

VÍTĚZNÁ NIKÉ

DANAJSKÝ DAR

PANICKÝ STRACH

SEBEZAHLEDĚNÝ NARCIS

GORDIŮV UZEL

SVŮDNÉ NYMFY

TAJEMNÁ SFINGA

POMSTYCHTIVÉ ERINYE

BOJOVNÉ AMAZONKY

VÁBÍCÍ SIRÉNY

DEVATERO MÚZ

VZNEŠENÉ GRÁCIE

VĚŠTÍCÍ SIBYLLY

SKYLLA A CHARYBDA

ŠŤASTNÁ FORTUNA

ROZPÍNAVÁ CHIMÉRA

POVĚSTNÁ FÁMA

ČÁRYMÁROVÁ KIRKÉ

ZAOPATŘENÁ EURÓPA

KRASAVEC ADONIS

STRÁŽNÝ GÉNIUS

BDÍCÍ HYPNOS

OBOJETNÝ HERMAFRDITOS

OBLUDNÍ GIGANTI

KLUSAJÍCÍ KENTAUŘI

JEDNOOCÍ KYKLÓPI

NEZBEDNÍ SATYROVÉ

VESMÍRNÁ ANTIKA

OKŘÍDLENÝ PEGAS

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

PŘEDMLUVA

Mnohokráte jsem se vnitřního já zvídavě ptal, proč studnice jménem ANTIKA nikdy nevyschne. A vždy to skončilo u poměrně jednoduchého vysvětlení, že ona doba starých Řeků i Římanů je tak plná osvěžující a velmi pitné vody, že ani vyschnout nemůže.

Leda by lidé přestali být žíznivými po životě.

Všechno to, co se urodilo ve fantazii Řeků a Římanů v dobách tak dávných, že v nich ještě nebylo pokaždé zapotřebí uvádět zkratku př. n. l. („před naším letopočtem“), je stále natolik inspirativní, že bych se vůbec nebál pro tuto tekutinu uvést příměr, že jde o vodu živou.

A je tomu opravdu tak, o tom jsem přesvědčený.

Na rozdíl od dogmatického křesťanství (vcelku nudného a apriori tak zoufale málo živočišného, které si později na obláčky posadilo jediného boha) představivost Řeků a Římanů byla mnohem šťavnatější povahy: na Olympu, bájné to hoře antických bohů, to vpravdě žilo a kolotalo, neboť se zde nikdo nebál vychutnávat si života plnými a lačnými  doušky.

A nejen proto, že veselý bůh vína Dionýsos si tu mohl při dobré vůli porozumět i s bohyní domácího krbu Hestií. Tito jen zdánlivě nadpozemští tvorové totiž neměli vádu stran prkotin či svých kompetencí (byť se dokázali nejednou notně poškorpit a vyvádět si navzájem alotria) – ale dokonce podle mého museli mít i radost z toho, jak si je lidé pozemští nakrásně idealizují, byť i bohové měli své „lidské“ slabosti, skrze které se stávali mnohem věrohodnějšími. Nebylo proto divu, že se na Olympu často radovali, při vyprávění popíjeli nektar, pojídali ambrózii, kolem tančily Múzy a nymfy, kdo by se nepotěšil.

Ale i to patří k nelehkému životu: Mít z něj tak trochu radost, dokud tady jsme. Nebuďme proto skrblíky a občas si klidně řekněme:

Carpe diem; dolce far niente!

Užívej si dne; sladké lenošení!

Určitě se i vám při té pozemské lopotě na chvíli uleví.

Těch laskavých, moudrých, ale občas i krutých bohů bylo na Olympu tolik, co se jen do fantazie lidí na zemi vešlo. A lidé je měli rádi, protože jejich bohové nebyli napomádovanými figurínami, ale bytostmi se všemi klady i zápory, dokonce se i rozmnožovali, považte! A to prostřednictvím lásky fyzické, nikoliv v altruistické kazajce křesťanské – Miluj ve prospěch lidstva!

Kdepak.

Pěkně a pořádně.

Od podlahy.

Řečtí a římští bohové měli prostě punc člověka a glanc lidí. Jejich Olymp nebyl tak hamižný, aby se v něm moc uzurpovala jen do rukou jednoho a ještě ke všemu vševědoucího; měli to hezky rozdělené aby stačili i žít: NEJVYŠŠÍ Zeus (u Římanů Jupiter), ovládal bouře, hromy a blesky, a protože měl na starost štěstí i neštěstí, slávu i bohatství, jeho manželka Héra (Juno) se s ním často dokázala i vehementně pohádat.

Měli ovšem schopnost rozmnožovat se i při svých výletech a záletech na zem, takže z jejich plodné síly nerodily se jen bohové, nicméně všechny své „božské“ potomky vedli zdárně k metám nejvyšším. Například dcera Nejvyššího a Nejvyšší, Pallas Athéna (Minerva), stala se bohyní moudrosti a ochránkyní chytrých a statečných mužů, kterých tenkrát bylo (kupodivu) k mání vcelku hojně, jejich další děti pak vládly ohni, světlu, umění, lovu, válkám, kráse, lásce, vodě mořské i říční, podsvětí, obchodníkům i poutníkům – a  dokonce i zemědělským plodinám; až tak to měli bohové hezky rozpracované, snad proto, aby se nepředřeli.

Inu, velmi živo musilo být na Olympu, když při doušku nektaru řešili na božských dýcháncích, nikoli na politickém grémiu, věci ryze pozemské, ale i božské.

Ruku v ruce s těmito lehce rozšafnými, ale i moudrými, uvážlivými, ale též jurodivými (a proto i uvěřitelnými) bohy se našlo sdostatek místa i pro hrdiny antických bájí, o kterých bude v tomto rukopise hlavní řeč.

Hrdinové to nikdy neměli lehké. Vždycky proti nim stála horda těch, kteří jim záviděli a závist, která se navíc snoubí s chorobnou touhou po ještě větší moci, byla i tady příčinou mnoha půtek, roztržek a bitek, jež byly často doplněny vřavou válečnou.

Předem se omlouvám, že půjde o báje starořecké, aniž bych chtěl ubírat na slávě již sdostatek slavným Římanům. Ale Řekové byli na cílové pásce našich dějin přece jen o prsa dřív.

Spisovatel Eduard Petiška, kterého jsem již od útlého věku považoval za svého duchovního otce – a který některé starořecké báje a pověsti před pětapadesáti lety kouzelně převyprávěl – si na okraj listu poznamenal:

„Hrdinové starého Řecka nebyli slavní proto, že slavní chtěli být. Byli slavní proto, že jejich činy pomáhaly ostatním lidem – to oni dodávali lidem odvahu a naději. Což je cíl hodný lidského života. A cesta hrdinů nemá nikdy konce.“

Je jen převeliká škoda, když tuto dobu, podle mého názoru dobu největšího rozpuku v dějinách lidstva, zabíjí mentor infernalis (pekelný učitel), který chce své „oběti“, totiž dítka, školometsky umlátit letopočty, frázemi či memorováním, zatímco by bohatě stačilo, kdyby jim o této době jen hezky vyprávěl.

Povím vám, že jsem musil v sobě nasbírat hodně potřebné odvahy, abych si vůbec dovolil o nejznámějších bájích a pověstech (a ještě k tomu ve zjednodušené podobě „do kapsy“) vyprávět očima člověka druhé dekády 21. století.

Ale byl jsem do oné doby zamilovaný jako Erós (u Římanů Amor), který v sobě přesto našel sílu Hérakla, aby se mohl tu a tam vznést do výšin jako Ikaros, ale vzápětí aby též seznal, že sune do kopce nekonečný kámen Sisyfův, přičemž prožívá při psaní trápení Prométheova a muka Tantalova, neboť tuší, že se takto vydal na Odysseovu velmi strastiplnou cestu.

Vydejme se na ni krokem společným.

Je někdy pětadvacet století vzdálená, ale možná jsme po ní šli i včera.

Kdoví.

Kdo ví?

Audaces fortuna iuvat.

Odvážným štěstí přeje.

(Praha, 2013)

ODYSSEUS

Odysseus!

Ač by se v dnešní době asi příliš neuživil, protože byl statečný, vytrvalý, odvážný a ještě k tomu moudrý, přesto anebo právě proto patří k nejznámějším hrdinům řeckých mýtů a bájí.

Jeho dlouhá a strastiplná cesta (však jí dodnes v přeneseném významu říkáme „odysea“) se nezrodila v hlavě Homérově jen tak pro nic za nic – a tím, že Odysseovi přisoudil i občasné chyby a slabosti, o to víc ho učinil rekem člověčím; ostatně nikdo není dokonalý a kdo si to myslí, již na své dokonalosti hodně ztrácí.

Odysseus je pro nás největším symbolem často i velmi spletité životní pouti po tomto světě. A jen ten, kdo i přes nepřízeň osudu věří, že jeho touha nakonec bude odměněna, na takové pouti obstojí.

Odysseus, syn hrdiny Laerta, byl ithackým králem, ale své království vyženil svým sňatkem s Penelopou – na západním pobřeží dnešního Řecka zahrnovalo ostrovy Ithaka, Zakynthos, Kefallénia, ale i pobřeží k nim přináležející.

Žilo by se mu vedle mladé a krásné manželky vcelku poklidně, nebýt ovšem fenoménu „trójské války“, snad nejslavnější války válek, která počala skrze zdánlivě nepatrnou mrzutost, jak už to někdy i válek bývá.

Jednoho krásného dne syn trojského krále Priama, krásný a výmluvný Paris, unesl ještě krásnější Helenu, nevlastní dceru spartského krále, ale v tu dobu již manželku krále Meneláa. Nebyla by to ovšem krásná, ale i záludná Helena, aby si k romantickému únosu nevzala i královskou pokladnici (i v našem životě velmi časté), takže dvojnásobný důvod k válce byl nasnadě.

Únos a pokladnice k tomu, to už se nenechává bez povšimnutí.

Dlouhých deset let se válčilo (a v jednom z bojů padnul i Achilleus, o kterém dobře víme, že měl zranitelnou patu, tzv. achilovku a na kterého dojde řeč hned vzápětí), avšak hradby Tróje ne a ne padnout.

Mnoho bylo mrtvých a nešťastných v této válce, vítěz byl však stále v dálavách.

I přišel Odysseus s lišáckým nápadem nechat postavit obrovského dřevěného koně a na důkaz smíru dopravit toto monstrum do Tróje. Onen dřevěný kůň však byl obrovský hlavně proto, že se do něj ukryl nejen Odysseus, ale s ním i nejlepší bojovníci, kopiníci i lučištníci, včetně spartského i agrejského krále, zkrátka to nejlepší, co měli Achajci po ruce.

Trójané na lep kupodivu skočili, dokonce nechali rozbourat i hlavní bránu, aby dostali kolos do centra, a pak… Nu, pak počali mohutně oslavovat vítězné ukončení války a víte, jak už to s takovými oslavami bývá – zmoženi vínem ulehli ke své poslední noci ve svém rodném městě. Závora na břiše dřevěného koně se otevřela rukou nastrčeného Sinona, udatní a jistě nadržení bojovníci z koně vyskákali a nad ránem se ze slavné Tróje stalo zbořeniště.

To se ovšem rozhněval bůh moře Poseidón a za pomoci svých bouří a větrů hnal Odysseových dvanáct lodí co nejdále od jeho domova. A proháněl takto Odyssea po dlouhá dvě desetiletí!

Tu s políčenými pastmi nechal Poseidón vylodit Odyssea na ostrově Lotofagů, kde po pozření sladkého plodu lotosu byl člověk omámen tak, že tu chtěl navěky žít i umřít; tu přinutil Odyssea přistát na ostrově obrů (Kyklópů), lidožroutů, kteří si na řeckých bojovnících tuze pochutnávali, ale Odysseus obra Polyféma oslepil a s několika druhy se zachránil; jindy zase, když už byli sotva na dohled rodné Ithace, zvědaví muži, když Odysseus spal, rozbalili neobyčejný dar krále Aiola, vládce větrů, totiž měch s nepříjemnými a divokými vichry a oni se počali od domova opět vzdalovat; tu je osud zavál na ostrov s kouzelnicí Kirké, která očarovala polovinu mužstva do podoby vepřů; tu musel Odysseus sestoupit až do samotného podsvětí, kde v říši stínů nalezl mezi dušemi zemřelých i svou matku; tu musel proplout kolem ostrovů Sirén, jejichž kouzelným hlasům nemohl člověk odolat a lodě plující kolem většinou ztroskotaly na ostrých útesech, a tak musel Odysseus svým mužům zalít uši voskem, aby sladkému zpěvu nepodlehli; podařilo se mu na stále pokračující pouti vyhnout obludě Skylle se šesti psími hlavami a vodnímu víru Charybdě, který polykal lodě jako lentilky; Odysseus již zůstal úplně sám, ale i tak například sedm dlouhých let musel na ostrově Ógygie zůstat s krásnou nymfou Kalypsó, která ho sváděla svou božskou krásou a nádherou, kterou by mu mohli závidět i sami bohové…

Ale jak pravil slavný básník Homér ve své Iliadě, k čemu je člověku blahobyt a nádhera, když nemůže žít ve své vlasti?

Byť Odysseus všechny nástrahy bohů překonal, přesto trvalo celá dvě desetiletí, než se mohl po všech peripetiích navrátit ke své manželce Penelope na ostrov Ithaka.

Tak dlouho čekala Penelopa na svého muže! Ne tak pro nic za nic se stala zářivým a dnes již skoro nevídaným příkladem manželské lásky a věrnosti.

Tak dlouho a vytrvale hledal Odysseus domov, než jej nalezl! A to přitom ještě musil i na své Ithace podstoupit řadu záludných zkoušek, protože jak Penelopa, tak jejich syn Telemachos měli Odyssea za mrtvého či v lepším případě za nezvěstného.

I tak se nyní cítím jako barbar, když si uvědomím, že Odysseia řeckého básníka Homéra má více než 12 tisíc veršů a já jsem smrsknul jednu z největších postav řeckých bájí do mrzké kapitolky!

Postava Odyssea pochopitelně inspirovala desítky malířů, sochařů, spisovatelů, hudebníků i básníků – každý se chtěl popasovat s jeho heroickým osudem.

Homér byl prvním, ale i největším.

Na to, že nevíme o tvůrci Homérovi dodnes skoro nic (nevíme, kde se narodil, kde žil, kde zemřel), klobouk dolů před ním, ale i před jeho eposy – Odysseiou, pojednávajícím o Odysseově bloudění, ale i Illiadou, eposem o válce trojské, snad nejslavnější válce na světě, dá-li se v případě válek o slávě vůbec mluvit.

ACHILLEUS

Syn fthijského krále Pelea a mořské bohyně Thetidy, Achilleus, byl největším achajským hrdinou v již zmíněné trójské válce.

Nikdo z bojovníků se mu nevyrovnal ani silou a rychlostí, ani odvahou a obratností, ale jak už to tak někdy v životě bývá, bylo mu upřeno být šťastným.

Ale pěkně po pořádku.

Když ho matka koupala v podsvětní řece Styx a držela ho jen za patu, stal se onou koupelí Achilleus nezranitelným a nesmrtelným, leč kromě oné zmíněné a pověstné paty.

Achilleus byl udatný již odmala. Jako desetiletý dokázal zabít holýma rukama divokého kance, v běhu dostihl jelena. Ale věštba nad ním mu stanovila obrovské dilema: buď žít dlouho a bez slávy anebo krátce a slavně.

Nevím, jak byste si vybrali vy, ale jelikož se Achilleus stal slavným, je celkem zřejmé, že na světě tak dlouho nepobyl.

Devět let se svým pětitisícovým vojskem naháněl na bojištích Trójanům doslova hrůzu. Všichni spolubojovníci si ho vážili – až na jediného, totiž jeho vrchního velitele Agamemnona, který žárlil na Achilleovu schopnost být všude a za všech okolností tím nejstatečnějším. Tak se mu alespoň lstí pokusil přebrat milenku Briseidu, to už se tak někdy u mužů stává, když jim dojde fantazie nebo odvaha.

Achilleus trucoval a přestal načas bojovat, čímž se Achajci dostali do úzkých a Hektor, vůdce Trójanů, začínal mít navrch. I nezbylo Agamemnonovi než odvolat své urážky, vrátit Achillovi jeho milenku (plus návdavkem sedm jiných dívek k tomu), ale Achilleus, vědom si své zdánlivé nesmrtelnosti, ještě chvíli trucoval (na což doplatil jeho nejmilejší přítel Patroklos), aby pak v přímém souboji Hektora zabil svým oštěpem.

„Raději zemřu, než bych nechal žít vraha svého přítele!“ zvolal Achilleus.

Jenže, jenže.

Byl tu na straně Trójanů ještě Paris (ten, co unesl krásnou Helenu), kterému bůh Apollón (bůh světla a věštby) prozradil, kde tkví Achillova pata, jediné zranitelné místo – totiž v Achillově patě. Apollón usměrnil Paridův šíp do tohoto místa, pancířem nekrytého a osud nejslavnějšího hrdiny trójské války byl tak zpečetěn.

Mořské nymfy nad jeho skonem usedavě plakaly, Múzy po sedmnáct dní zpívaly pohřební písně. Achillův popel poté smíchali s popelem jeho největšího přítele a stejně statečného druha Patrokla a nad jejich hrobem postavili mohylu z hlíny.

Ostatně, když se vrátíme jen o kousíček zpět, tento Achilleův největší přítel Patroklos, jak zaznamenal Homér, stačil po prohraném souboji s Hektorem ještě zvolat:

„Jen se nechlub, statečný Hektore, žes mě tu zabil. Mne zahubil osud rukou Apollóna, z lidí pak Euforbos, ty mě však vraždíš až třetí. Ale to věz: také za tebou stojí už smrt, brzy tě skolí hrdinný Achilleus!“

A jak řekl, tak se stalo.

Jinými slovy, válečný účet by se dal také shrnout do jedné věty: Hektor zabil Patrokla, Achilleus ho pomstil a zabil Hektora, Paris ho pomstil a zabil Achillea. Ovšem co dramatičnosti se do těchto soubojů vešlo!

Ještě jeden malý dovětek: za Achillovu smrt tak trochu může sám nejvyšší bůh – Zeus. Ten totiž velmi toužil po matce Achillea, mořské bohyni Thetidě, ale když se z věštby dozvěděl, že by její případný syn slávou převýšil svého otce, ze zálusku raději vycouval a přinutil ji, aby se raději provdala za smrtelného fthijského krále Pelea…

Inu, i takové milostné rošády nemilostně probíhaly mezi bohy a smrtelníky.

Koniec ukážky