Kathryn Taylor

BARVY LÁSKY – SVEDENÁ

Originální název: COLOURS OF LOVE – VERFÜHRT

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Tomáš Butala, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6542-8

SVEDENÁ

Pro C., která vždy najde ta správná slova v pravý čas.

1

„Sophie?“

Matteův hlas mě vytrhne z lehkého spánku, do něhož mě ukolébal monotónní zvuk motoru. Zmateně se narovnám. Chvilku mi trvá, než se zorientuju, a s údivem zjistím, že už se nacházíme uprostřed hustého městského provozu. Když jsem zavírala oči, jeli jsme ještě po dálnici M20 z Doveru do Londýna – takže jsem byla mimo asi dost dlouho, což se mi vůbec nelíbí. Tohle se mi na cestách moc často nestává, a taky bych přísahala, že jsem příliš nervózní na to, abych usnula. Dlouhá cesta, kterou máme za sebou, si však evidentně vyžádala svou daň.

„Promiň, já jsem…“ Mám ochraptělý hlas, takže si musím odkašlat, abych mohla mluvit dál. „Nechtěla jsem spát.“ Rychle si poposednu, protože jsem se svezla po sedadle, a pročísnu si rukou svoje dlouhé černé vlasy, abych si je alespoň trochu upravila, a taky se pokusím uhladit si šaty. Stejně si však připadám pomačkaná a trochu mimo. Doufám, že jsem aspoň nechrápala, pomyslím si zahanbeně. „Proč jsi mě nevzbudil?“

Matteo se shovívavě usmívá a moje srdce se toužebně sevře – což by nemělo. Já s tím ale nic nenadělám.

„A co právě dělám?“ řekne a já spílám svému ospalému mozku, že mi nemohl napovědět nějakou inteligentnější otázku. „Podle navigace to už k vám není daleko. Chtěla ses přece ozvat otci, kdy tam dorazíme.“

„Ach.“ Teprve teď konečně zjistím, kde to vlastně jsme. Jedeme už po jižním okruhu. Odtud je to do Kensingtonu maximálně dvacet minut. Takže je opravdu dobrý nápad varovat tátu včas. Bude hodně překvapený, tak brzy nás asi nečekal.

Z Říma do Londýna je to koneckonců víc než tisíc dvě stě mil a já jsem vůbec nepředpokládala, že tuhle dlouhou cestu zvládneme autem za den a půl. Matteův styl jízdy je ovšem velmi svižný, takže jsme v pondělí večer, poté co mi na letišti v Římě řekl, že se mnou pojede do Londýna, dorazili ještě do Florencie. Po krátkém noclehu v hotelu jsme pokračovali přes Švýcarsko až do Lille. Dnes ráno jsme vyrazili časně a velmi rychle jsme byli u trajektu v Calais, tudíž jsme teď, chvíli po jedné, už opravdu v Londýně.

A to je dobře. Ztratili jsme spoustu času vzhledem k tomu, že jsme neletěli. A každá minuta je cenná.

Rychle navolím číslo do aukční síně. Táta to okamžitě zvedne, asi už čekal, až zavolám.

„Sophie! To je dobře, že voláš. Kde teď jste?“ Jeho hlas zní navenek klidně, avšak já ho znám dobře a slyším v něm jemné chvění. Vím, že má velké starosti, proto jsem ráda, že ho můžu alespoň v tomto ohledu uklidnit.

„Hned budeme na Battersea Bridge. Za dvacet minut jsme u tebe.“

„Cože? Už? Ach, to je dobře.“ S úlevou vydechne. Potom slyším nějaké šelestění a otec s někým tlumeně mluví, zřejmě dlaní zakrývá sluchátko.

„Tati?“

„Promiň,“ řekne zase nahlas a zřetelně. „Je tady Nigel, byli jsme spolu na obědě. Počká tady na vás. Rád by se také seznámil s naším vzácným hostem.“

Nigel, pomyslím si a cítím najednou knedlík v krku. Nepočítala jsem s tím, že ho uvidím tak brzy. Mohlo mě napadnout, že čeká na můj návrat stejně jako táta.

„Dobře. Tak… zatím.“ Ukončím hovor a schovám mobil do kabelky.

Teď to bude vážné, pomyslím si stísněně, zatímco Matteo rázně vpluje na další kruhový objezd.

Jaksi nemůžu pořád úplně pochopit, že je tady opravdu se mnou, a cítím, jak mě přemáhá nervozita. Nemám tušení, co se v příštích dnech přihodí. Vím jenom, že všechno závisí na Matteovi. Může nás zachránit, nebo zničit. A jestli si nedám pozor, tak mi taky definitivně zlomí srdce, říkám si a po očku ho pozoruju. Určitě existují ženy, kterým Matteo Bertani nepřipadá atraktivní – ale moc jich nebude, a já k nim v žádném případě nepatřím. Líbí se mi na něm prostě všechno – jeho tmavě blond vlasy, které jsou na Itala nezvykle světlé. Jeho neodolatelný úsměv, za nímž často skrývá, co si ve skutečnosti myslí a co cítí. Jeho svalnatá postava se širokými rameny, která ještě zdůrazňuje svým nenuceně elegantním stylem oblékání. Neznám nikoho, kdo by v obleku působil tak přirozeně a uvolněně jako on. Dokonce i jeho jediná vada na kráse, ta široká zubatá jizva, začínající na krku a táhnoucí se, jak teď už vím, dolů po hrudi, ho dělá jenom zajímavějším. A v tom neobvyklém zlatavém tónu jeho jantarových očí se dá strašně snadno zabloudit, což se mi zase stane, jakmile si Matteo všimne, že ho pozoruju, a usměje se na mě.

„Co říkal otec?“

„Už se těší, až se s tebou seznámí,“ odpovím a jsem ráda, že Matteo musí sledovat silnici před sebou. Pak mě úplně polije horko, když si uvědomím, že jsem se ho ještě ani nezeptala, jestli mu tahle návštěva po tak dlouhé cestě nevadí. „Kdybys byl ale unavený a chtěl si raději odpočinout, než pojedeme k lordu Ashburymu, tak se nemusíme stavovat v aukčním domě.“

Matteo se usměje. „Na pár minutách víc nebo míň nezáleží. Nebo snad vypadám na to, že se každou chvíli zhroutím?“

Ne, to opravdu ne, pomyslím si, oplatím mu úsměv a jsem ráda, že tátu nemusím zklamat.

„Dobrá, tak…“ Vytřeštím oči. „Pozor!“

Bílý Vauxhall ignoruje přednost v jízdě a vjede z vedlejší ulice rovnou před nás. Je to tak nečekané, že stačím jenom zaječet, a vůbec nepochybuju, že nás od nárazu dělí jen vteřina.

Podcenila jsem ale Matteovo řidičské umění. Zareaguje jako blesk, strhne svůj sportovní kabriolet prudce doprava. Pneumatiky zakvílí na protest a zdá se, že nejsou při té ostré změně směru ani v kontaktu se zemí. Je to těsné, zatraceně těsné, ale Matteovi se nějak podaří vyhnout se Vauxhallu bez jakékoliv úhony. Když se stejně prudce vrátí zpátky doleva, aby nejel v protisměru, hodí to se mnou zase na druhou stranu. Auto se na chvilku nebezpečně zakymácí, jelikož na něj působí příliš velká odstředivá síla, ale pak ho už má Matteo zase pod kontrolou a pokračuje v původním pruhu.

„Cretino!“ nadává a šlehne zlostným pohledem do zpětného zrcátka, zatímco se za námi ozývá zběsilé troubení – zřejmě si ten člověk myslí, že jsme chybu udělali my, a ne on.

Jsem natolik v šoku, že nemůžu nic říct, jenom s povděkem vnímám, že Matteo při první příležitosti zastavuje. Opravdu potřebuju popadnout dech.

Taky se pořádně lekl, to vidím na jeho ruce, kterou svírá volant tak křečovitě, až mu bělají klouby. Ovládá se však lépe než já, moje ruce se totiž třesou, když si pokouším upravit účes. Matteově pozornému pohledu to neunikne.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se starostlivě a položí mi ruku na tvář. Určitě jde jen o spontánní gesto, o němž nepřemýšlí. Když se však jeho prsty dotknou mé pokožky, nemůžu chvilku ani dýchat.

Ne, pomyslím si. Nic není v pořádku. Vůbec nic.

Všechno je to najednou zase tady. Necítím jen jeho ruku na své tváři, ale i jeho rty na svých, cítím jeho horké pevné tělo, které se tiskne na moje, ochutnávám ho, dýchám ho, uvnitř taju při vzpomínce na chvíle v jeho náruči a zase ho okamžitě chci s intenzitou, která mě naprosto šokuje.

Zřejmě se to nikdy nezmění, pomyslím si zdrceně. Jenomže už nejsme v Římě a čas, který jsem s ním směla strávit, je u konce. Sám to řekl. Těch pár týdnů, které jsme byli spolu, představovalo všechno, co od něj můžu dostat. Není ochotný dát víc – a já už mu víc nemůžu vyjít vstříc.

Cestou jsem měla dostatek času o všem přemýšlet a lhostejno, z jaké strany se na všechno dívám a jak mě to bolí: Matteo do mého života nezapadá – a já do jeho také ne. Vzdálenost mezi námi dvěma je prostě příliš velká, a to nejen z hlediska prostoru. Nejde to, takže si musím najít nějaký způsob, jak zvládat svoje city k němu.

Což však bude možné jen tehdy, pokud si on – tak jako cestou sem – bude držet odstup. V hotelech jsme měli každý svůj pokoj, a když jsme se večer loučili, nedal mi ani ten polibek na tvář, který je v Itálii naprosto běžný. Vlastně se mě za celou dobu ani nedotkl – až teď. A já si upřímně přeju, aby to neudělal. Mohla bych se totiž upnout na iluzi, že už nekráčím po zatraceně tenkém ledě, pokud jde o Mattea.

„Ano, nic se neděje,“ zalžu a nenávidím se za to, že jsem zklamaná, když položí ruku zpátky na volant a pokračuje v jízdě.

Následující minuty mlčíme, dokud se před námi konečně nevynoří Battersea Bridge, který nás zavede přes Temži přímo do vznešené Chelsea. Odtud už to není daleko do Jižního Kensingtonu a za chvilku už jedeme po King’s Road, kde stojí náš aukční dům.

„Můžeš zaparkovat vzadu za domem,“ řeknu, když dorazíme na místo, a Matteo zabočí do dvora hned vedle velké samostatně stojící budovy, která se od ostatních odlišuje nápadnými žlutými cihlami.

Při pohledu na naši aukční síň mi pookřeje srdce. Budova, dvůr, to všechno je mi důvěrně známé. Tohle tady je středem mojí existence, místem, kde jsem vyrůstala a kolem něhož se točí celý můj život. Nechci si ani představit, že bych o to všechno snad mohla přijít.

To se nestane, uklidňuju sama sebe. Matteo prozkoumá obraz, který jsme prodali lordu Ashburymu, a pokud zjistí, že skutečně pochází od Enza di Montagny, bude naše dobrá pověst zachráněna. Potom budeme moct na celou tuhle nepříjemnou záležitost zapomenout. Jestli ne… Tuhle myšlenku si zakazuju.

Matteo zaparkuje vedle Nigelova tmavě modrého auta značky Bentley, a když vidím tato dvě tolik odlišná auta vedle sebe, je mi najedou úzko.

„Táta tu mimochodem není sám,“ oznámím Matteovi, když kráčíme ke vchodu, protože mám najednou pocit, že ho – a sebe taky – musím připravit. „Je tu i Nigel Hamilton. On… by tě taky rád poznal.“

Matteo pozvedne obočí.

„Ten Nigel, který ti psal do Říma esemesky?“

S překvapením přikývnu. Zaznamenal to vlastně jenom jednou a já jsem si myslela, že už na to dávno zapomněl. Zřejmě jsem se spletla.

„Ano, přesně ten Nigel,“ odpovím a opřu se do těžkých dveří, které vedou do vstupní haly aukčního domu.

„Přítel?“ vyzvídá Matteo.

„Ano,“ odpovím stroze. To jsem mu říkala už v Římě. S touto odpovědí se však nespokojí.

„Přítel ve smyslu kamarád, nebo opravdu přítel?“

Zastavím se, nechám dveře zase zacvaknout a setkám se s jeho očima, v nichž teď sídlí podezřívavý výraz, který mi připadá poněkud nemístný. My dva spolu přece nic nemáme – tedy už ne –, proto mu nemusím nic vysvětlovat.

„Kamarád,“ odpovím přesto.

„Odkud ho znáš?“

Nějak mi to pomalu připomíná výslech. „Je to důležité?“

„Je to tajemství?“

Dívá se na mě tak pronikavě, že na okamžik uvěřím, že žárlí. V jeho očích je však i něco jiného – něco odmítavého, tvrdého, až z toho naprázdno polknu.

„Ne, není,“ hájím se, ačkoliv on nemá právo mě z čehokoli vinit. „Znám ho z dřívějška. Nigelův otec Rupert byl dobrým přítelem mého táty. Po jeho smrti jsme Nigela ztratili z očí. Před časem jsem se s ním ale zase setkala a od té doby jsme taky dobří přátelé.“

„I on obchoduje s uměním?“

„Ne, je bankéř. Ale přesto nám hodně pomáhá – čehož si táta velice cení.“

Matteo pozvedne obočí. „Nezištný bankéř. Zajímavé,“ prohlásí s jízlivým nádechem a já si jakýmsi způsobem připadám jako nachytaná na hruškách. Nigel náš vztah totiž nepovažuje za výhradně přátelský a rád by něco víc, to já vím. Jenže o tomhle nechci diskutovat zrovna s mužem, s nímž jsem měla v Římě nejdivočejší sex svého života. Proto ignoruju Matteovu poznámku a zase se opřu do vchodových dveří a prchnu do velkého foyer, které se za nimi nachází.

„Tady tudy,“ řeknu, aby ho nenapadlo dál se vyptávat, a zamířím ke dveřím vedoucím ke kancelářím. Předpokládám, že táta s Nigelem budou právě tam, a skutečně už také slyším hlasy vycházející z tátovy kanceláře, jejíž dveře jsou na palec pootevřené. Ti dva jsou zabraní do hovoru a překvapeně vzhlédnou, když otevřu dveře a vejdu do malé místnosti.

„Sophie! Konečně!“ zvolá táta a vyskočí ze židle. Pevně mě obejme a já tisknu tvář k drsnému tvídu jeho saka.

Nevzpomínám si, kdy jsem naposledy byla tak dlouho mimo Londýn. V posledních letech to šlo kvůli mámině nemoci nanejvýš na pár dní nebo na týden, a když si teď tátu prohlížím, napadá mě, jak moc jsou jeho vlasy na spáncích šedivé. I když je pro něj ta záležitost s Enzem jistě velkým otřesem, přes noc zešedivět nemohl. Zřejmě to bude tím nezvyklým odstupem, který jsem získala po týdnech strávených v Římě, že to teď vnímám. Moje špatné svědomí se okamžitě ozývá, protože jsem ho nechala tak dlouho na všechno samotného.

Nigel, který seděl v křesle pro návštěvy na opačné straně psacího stolu, již také vstal, a když ke mně vykročí, aby mě přivítal, zjišťuju, že ho po té vzrušující době v Římě také vidím jinak. S větším odstupem. Ale objektivněji.

Nevychází z tohoto pozorování vůbec špatně, pomyslím si a skoro se tomu divím. Je mu pětatřicet, je tedy o něco starší než Matteo, ale stejně tak vysoký a ve svém černém obleku vypadá velmi kultivovaně. Sice mu chybí sebevědomý šarm, který je tak přitažlivý u Mattea, ale se svými černými vlasy a šedýma očima je taky atraktivní, vyzařuje z něj něco pevného, solidního, co se mi vždycky líbilo.

„To je dobře, že jsi tady, Sophie,“ řekne a já se nechám obejmout, vtisknu mu rychlý polibek na tvář a pak se otočím k Matteovi, který vstoupil do kanceláře hned po mně.

„Smím vás představit?“ prohlásím nervózně. „Toto je Matteo Bertani – a toto můj otec a Nigel Hamilton.“

Muži si potřesou rukama, avšak atmosféra v místnosti je najednou velmi strnulá – což není Matteova vina, protože on se jen mile usmívá. Naproti tomu táta a Nigel se tváří zaraženě. Zdá se, že Matteo neodpovídá představě, jakou si udělali o znalci umění, který má spasit náš aukční dům. Pokud očekávali nějakého introvertního vědce, tak jejich překvapení celkem chápu. Matteo má mnoho vlastností, ale nenápadnost mezi ně nepatří. Se svou postavou a zevnějškem by mohl stejně dobře pracovat jako model z katalogu Bertani, kterým mezinárodně proslulá módní firma prezentuje své exkluzivní produkty.

Nigelovi to evidentně vadí a sleduje Mattea se zachmuřeným čelem. Táta je jen obyčejně překvapený. Okamžitě se však vzpamatuje, protože si asi uvědomí, jak důležitou roli v záchraně našeho podniku Matteo hraje.

„Signore Bertani, jsem vám vděčný, že jste vážil tak dlouhou cestu jen kvůli nám! Jsme vám velice zavázáni,“ zdůrazní.

„Zatím jsem neudělal nic, za co byste mi musel děkovat,“ odvětí Matteo a navzdory úsměvu slyším v jeho hlase varování, rozeznám je i v jeho pohledu, který se upírá na mě. Je neúplatný a vynese nad tím obrazem svůj upřímný soud – i kdyby opravdu nebyl od Enza.

„I přesto,“ trvá na svém táta, kterému to skryté sdělení uniká. Nebo ho možná nevnímá záměrně. „Velice se nám ulevilo, když jste souhlasil s tím, že se postaráte o expertizu.“

„Něco takového skutečně nedělám často,“ potvrdí Matteo, aniž by mě spustil z očí, a mně po zádech přeběhne mráz, protože se v jeho výrazu objeví něco, co jsem celou cestu do Londýna nezahlédla – vyzývavé jiskření, při kterém se mi rozbuší srdce.

„Vždyť ani nemusíte, že?“ Nigel se sice usmívá, ale jeho oči se na úsměvu nepodílejí. „Jak jsem slyšel, je vaše rodina velmi zámožná.“

Jeho hlas zní agresivně, skoro vyčítavě, a já se na něj užasle ohlédnu. Je to pravda, Bertaniové jsou se svým módním koncernem světově úspěšní a Matteo je finančně nezávislý. Od Nigela to však znělo, jako kdyby bylo něco podezřelého na tom, že se Matteo přesto věnuje činnosti, která je jeho srdci nejbližší. Přitom to jenom dokazuje, s jakou vášní Matteo provozuje svoje kunsthistorické výzkumy, a také se to odráží v uznání, které si vydobyl především na poli své specializace – v dílech renesančního malíře Enza di Montagny –, a sice během krátké doby.

Matteo se však nenaštve a měří si Nigela s mírným úsměvem, který v sobě má dokonce něco shovívavého.

„Ne, skutečně bych nemusel.“

„Tak proč to děláte?“ V Nigelových očích to provokativně zableskne, což Matteovi nemůže uniknout. Taky že ne, pomyslím si, protože vidím, jak mu zacuká ve tváři, ačkoliv ho neopouští úsměv. Dokonce ho ještě rozšíří a otočí hlavu ke mně, najde moje oči.

„Protože existují lidé, pro které se vyplatí udělat výjimku,“ řekne a zlehka kolem mě ovine ruku, takže jeho dlaň spočívá na mém boku.

2

Nigel na mě civí jako zkamenělý, zdá se, že mu vůbec nedochází, co vidí, a táta si několikrát odkašle, což dělá vždycky, když ho situace zaskočí.

To však vnímám jenom okrajově, protože jsem sama úplně šokovaná, cítím Matteův lehký dotyk a propadám se do jeho jantarových očí, které nyní dostaly docela jiný výraz. Takový, který mi bere dech…

„Tedy, v tom případě máme velké štěstí, že vás Sophie dokázala přemluvit,“ pronese táta a konečně mě vytrhne z mojí strnulosti. Chvatně udělám krok stranou a cítím, jak se mi rozpalují tváře.

„Podařilo se ti vlastně sehnat tu obrazovou publikaci, o které jsem ti říkala po telefonu?“ zeptám se rychle otce a ten zareaguje pohotově – v což jsem doufala.

„Ano, jistě.“ Otočí se ke svému stolu a ukáže na velkou těžkou knihu, která čeká připravená na kraji stolu. „Tohle bude přesně to, co signore Bertani žádal.“

To vzbudí Matteův zájem. „Můžu se podívat?“

„Prosím.“ Otec ochotně přikývne, a když Matteo přistoupí ke stolu, poznám z jeho výrazu, že je to ta správná kniha.

„Ano, tuhle jsem myslel,“ poznamená spokojeně a krátce zalistuje stránkami.

Potřebuje tuto vzácnou publikaci jako referenci do své expertizy a naštěstí věděl, že jeden exemplář vlastní i Britská knihovna v Londýně. Proto jsem tátu poprosila, aby ho včas opatřil.

„Potřebujete ještě něco?“ zeptá se táta, ale Matteo zavrtí hlavou.

„Ne, děkuji. Přivezl jsem si nějaké materiály z Říma, a pokud bych potřeboval ještě něco dalšího, opatřím si to sám.“

A bezpochyby taky všechno potřebné získá, pomyslím si, protože při našem překotném odjezdu z Říma jsem z první ruky zažila, jak efektivně umí cokoliv zorganizovat. Svůj kufr, který jsem na letišti už odevzdala, jsem měla zpět v rekordním čase. A nebylo to kvůli penězům, které může za podobné „laskavosti“ zaplatit, ale jednoznačně proto, že dámy z letištního personálu nedokázaly odolat jeho šarmu. Pokud to takhle dělá vždycky, tak si vůbec neumím představit, že by mohl mít potíže sehnat cokoliv, co bude potřebovat na sestavení své expertizy.

„Kolik času budete na ten posudek potřebovat, co myslíte?“ ptá se táta a já cítím jeho napětí. Nachází se ve velmi nepříjemné situaci a chtěl by z ní co nejrychleji uniknout.

Matteo pokrčí rameny. „To záleží na okolnostech. Pár dní určitě.“

Když budeme mít štěstí, pomyslím si stísněně. Obvykle je sestavení takového posudku velmi náročné, protože pouhým prozkoumáním a vyhodnocením díla není zdaleka všechna práce hotová. Je nutné taky vystopovat pokud možno co nejpřesněji dosavadní osudy díla a podložit je patřičnými dokumenty. V případě tak starého obrazu, jako je ten Enzův, to může být složité a nám opravdu nezbývá než jen doufat, že Matteo všechno stihne dřív, než se do světa rozběhne zpráva, že vydáváme za originály obrazy, které žádnými originály nejsou – naprostá pohroma pro naše podnikání.

„Měli bychom už raději jet,“ naléhám, protože už nechci ztrácet čas, a významně se podívám na starožitné hodiny nad tátovým stolem. „Matteo si bude chtít jistě odpočinout, než pojedeme k lordu Ashburymu, a já se chci taky zastavit za mámou.“

„Už na tebe čeká,“ poznamená otec, což jenom posílí moje špatné svědomí z dlouhé nepřítomnosti.

Od Londýna se prostě odříznout nemůžu, pomyslím si a dívám se chvíli do země. Pocítím zase celou tu váhu, která na mně spočívá. Nezáleží na tom, co udělám – můj život se odvíjí tady, a ne v Římě nebo kdekoliv jinde. Jenom bych si něco nalhávala, kdybych si myslela, že existuje jiná možnost.

Když zvednu hlavu, setkám se s Nigelovým vážným, skoro přísným pohledem.

„Mohl bych s tebou mluvit o samotě, Sophie?“

To mi ještě chybělo. Přesto spolknu to „ne“, které se mi dere na jazyk, a trochu se usměju – Nigel přece nemůže za to, že jsem právě tak nervózní.

„Jistě.“

Otec a Matteo, kteří jsou již na cestě ke dveřím, se zastaví, ale táta je zřejmě také toho názoru, že si s Nigelem potřebujeme něco vyjasnit.

„Pojďte, ukážu vám alespoň rychle naši výstavní síň,“ nabídne Matteovi, kterému nezbude nic jiného, než tátu následovat. Jde však jen neochotně a ohlédne se na mě přes rameno, než se za ním zavřou dveře.

„Říkáš mu křestním jménem? A on… smí se tě dotýkat?“ zeptá se Nigel, jakmile se ocitneme o samotě, a dívá se na mě stejně vyčítavě, jako zněla jeho slova. Vyčítavě a zklamaně. Žárlivě.

To mě zabolí. Jaksi jsem stále vycházela z toho, že jeho city ke mně jsou založeny spíše racionálně. Že si mě váží a vidí ve mně partnerku, která by celkem dobře ladila s jeho stylem života. Takto prudkou reakci jsem od něj tedy neočekávala – a v podstatě mě i rozzlobila, protože na ni nemá právo. Sice pro mě i otce udělal hodně, a proto se naše přátelství v posledním roce velice upevnilo, ale přesto nikdy nešlo o víc než o přátelství, tudíž mu nemusím z ničeho skládat účty.

„Ano, v Římě jsme se sblížili,“ řeknu. „Kdyby to tak nebylo, asi by pro nás ten posudek nedělal – a kde bychom pak byli?“ Nigelův zlostný výraz se nemění a je mi nepříjemný, takže přejdu k jinému tématu. „Dodržel lord Ashbury dohodu a zatím nic nezveřejnil?“ Tato otázka je podle mě mnohem důležitější než ta, jak moc jsme se s Matteem sblížili.

Nigel přikývne. „Už ale velice netrpělivě čeká na toho zázračného profesora z Itálie,“ odpoví stále ještě dost podrážděně. „Kdyby tenhle Bertani pro jednou udělal výjimku, co se létání týče, mohli jsme mít dávno o starost míň. Ale ne, on musí cestovat autem a ještě to všechno zbytečně protahovat.“

Tak tohle nemůžu nechat bez odezvy.

„Za dva dny se takový posudek stejně vytvořit nedá, Nigele. I kdyby přiletěl a okamžitě začal, nebyl by teď hotový. A kdyby tvoje žena zahynula při leteckém neštěstí, tak bys možná taky nelétal rád.“

Nigel na mě zahanbeně hledí. „Jemu se to stalo?“

Přikývnu a cítím bolestivé popíchnutí. Že Matteo odmítá nastoupit do letadla, mi zase připomnělo, jak ho smrt jeho manželky Giulie dodnes trápí. Před šesti lety se se svým instruktorem létání zřítila v malém letadle do moře. Matteo o tom nemluví, a nemluví ani o nehodě, po které mu zůstala ta hrozná jizva a která se stala přibližně ve stejnou dobu. Obojí však má něco společného s tím, že si nikoho – kromě své rodiny – doopravdy nepouští k tělu. Ráda bych se toto tajemství dozvěděla, ale obávám se, že už k tomu nebude příležitost.

„Tak to je mi líto,“ řekne Nigel, jemuž to zahanbení dlouho nevydrželo. „Možná by pak ale bylo lepší, kdyby si zůstal v Itálii. Existuje přece dost odborníků, kteří se vyznají i v Enzově díle a byli by ochotní sem přiletět, kdybychom je pozvali.“

„Jenomže lord Ashbury se spolehne jedině na Matteův názor, to přece víš,“ připomenu. „Což ostatně plně chápu – Matteo je na tomto poli s přehledem nejlepší.“

Nigelův výraz ještě víc potemní. „Ty máš toho Bertaniho opravdu ráda.“

Řekne to sice klidně – jakékoliv scény prostě nejsou jeho styl –, ale i tak to zní jako obžaloba, žene mě do kouta, v kterém se ocitnout nechci.

„Matteo nám pomůže, i když by vůbec nemusel, jak jsi nás hned na začátku správně upozornil. Nemám tedy důvod, proč bych ho neměla mít ráda,“ objasním Nigelovi chladně a neskrývám svoje rozčílení. Což ho – konečně – trochu uzemní.

„Promiň.“ Popojde ke mně a pohladí mě dlaněmi po pažích. Zkroušeně na mě hledí. „Máš samozřejmě pravdu. Měli bychom být rádi, že si udělal čas. Asi jsem jenom trochu žárlivý. Bylas dlouho pryč a teď, když tě mám zpátky, se o tebe zase musím s někým dělit.“

Usmívá se svým typickým úsměvem, který mi už tolikrát pomohl ve stresových situacích, a v tu chvíli si přeju, aby všechno mohlo být zase jako před mou cestou do Říma. Jednoduché. Přehledné. Předvídatelné.

Nemůžu ale vrátit čas, pomyslím si se staženým hrdlem. Než jsem potkala Mattea, uměla jsem si docela dobře představit, že bych mohla žít s Nigelem. On by pro mě vlastně byl ideálním manželem, protože je spolehlivý, ať dělá cokoliv. U něj vždycky vím, na čem jsem – a myslela jsem si, že přesně to potřebuju. Jenomže už to tu prostě není, ten příjemný, bezpečný pocit, který jsem v jeho blízkosti vždycky zažívala. Místo toho mi teď vadí, že si na mě najednou dělá takové nároky.

„Uvidíme se dnes večer?“ V jeho hlase zaznívá naděje. „Rezervoval bych stůl v Oyster’s jako vždycky, co?“

Zavrtím hlavou. „Ne, raději ne. Nevím, jak dlouho se zdržím u lorda Ashburyho. A navíc jsem po té dlouhé cestě opravdu unavená.“ Z toho důvodu se mi jeho dotaz zdá taky trochu nevhodný.

„Škoda,“ pronese zdrceně a já už nechci nic jiného než prchnout z této prapodivné situace. Demonstrativně se podívám na hodiny.

„Už musíme opravdu jet, jinak vážně nebudeme stíhat,“ řeknu a doufám, že se mě Nigel nebude snažit zastavit. Už se o to nepokouší a následuje mě na chodbu. Táta a Matteo stojí ve vstupní hale, zřejmě právě skončili krátkou prohlídku výstavních prostor a Matteo se usmívá něčemu, co můj otec povídá. Jaksi mě to skoro dojme, možná proto, že jsem si ho nikdy nedokázala představit tady na tomto místě. Myslela jsem si, že nikdy nemůže být součástí mého obyčejného života v Londýně, a je těžké pochopit, že jí teď je – aspoň na chvíli.

„Tak půjdeme?“ zeptám se, když k nim přijdeme, a Matteo pozvedne obočí.

„Čekám jenom na tebe,“ prohlásí a uvede mě dalším podmanivým úsměvem do rozpaků. Copak se nemůže dál chovat stejně odtažitě jako cestou do Londýna? To bylo sice bolestivé, ale aspoň jsem s tím uměla naložit. Jestli se na mě ale bude takhle usmívat, zpřehází zase úplně všechno, co jsem si s takovou námahou srovnala. A to vůbec není dobré.

„Já tě taky můžu hodit domů,“ nabídne mi Nigel nečekaně, jako kdyby četl moje myšlenky. „Cestou do banky stejně musím kolem tvého bytu. Signore Bertani aspoň nebude muset dělat zajížďku.“

„To vůbec není problém,“ pospíší si Matteo rázným tónem, a když se na něj všichni překvapeně podíváme, pokrčí rameny. „Museli bychom překládat zavazadla, a to se nevyplatí.“ Pragmatický argument, ale zajiskření jeho očí mi prozradí, že to má také něco společného s tím, že nechce, aby mě domů vezl Nigel.

„Má pravdu,“ odvětím Nigelovi, který oplácí Matteovi pohled poněkud mrazivě, a položím mu ruku na paži, prosebně na něj hledím. Poslední, co teď potřebuju, je konflikt mezi nimi dvěma.

Nigel to naštěstí zaznamená a nechá to plavat. Není však nadšený, že musel vyklidit pole ve prospěch Mattea, a i otec, který všechno pozorně sleduje, teď s pokrčeným čelem hledí z jednoho na druhého.

„Uvidíme se zítra,“ řeknu tátovi a obejmu ho na rozloučenou. Taktéž i Nigela, akorát rychleji, a potom se s Matteem svižně vydáme k východu. Zase mi zlehka položí ruku na záda.

Táta a Nigel jdou za námi k autu. Střecha kabrioletu byla zavřená, ale Matteo ji nechá složit, protože se nebe vyjasnilo a červnové slunce docela hřeje.

„Hned se ozvi, jakmile bude něco nového, ano, Sophie?“ volá za mnou táta, zatímco Matteo couvá a otáčí se, a já mu to slíbím a ještě jim oběma zamávám. Potom Matteo vyjede na ulici a vklouzne do hustého provozu na King’s Road.

„Proč jsi to udělal?“ zeptám se poněkud zostra. „Proč to právě u táty v kanceláři vypadalo, jako kdybychom spolu něco měli?“

Matteo po mně střelí krátkým pohledem a na půl úst se pousměje. „Vždyť jsme spolu taky něco měli, Sophie. A jsem tady kvůli tobě – to nebyla žádná lež,“ odpoví nezúčastněně, což mi sebere vítr z plachet. Má to snad znamenat, že chce pokračovat v našem románku? A chci případně i já?

„Stejně bych byla radši, kdybys to formuloval trochu jinak,“ vedu si svou, čímž si vysloužím jeho další pohled, který neumím interpretovat. Je v něm však každopádně něco, co mě znervózňuje, takže se po zbytek cesty dívám ven bočním okýnkem.

Do Lennox Gardens to naštěstí není daleko, vlastně jen pár ulic, a jelikož Matteo samozřejmě jede svižně – abych neřekla agresivně, v tomto ohledu je vidět, že jde o temperamentního Itala –, trvá jen několik minut, než dorazíme k řadám domů z červených cihel, které stojí uspořádané kolem hezkého parku, po němž je ulice pojmenovaná.

„Tady je to.“ Ukážu na správné číslo – vysoké dvoupatrové domy s mnoha arkýři tvoří jednolitou řadu a jejich vchody jsou si velice podobné. Vlastně se liší jen tím, jakou barvou jsou natřené kované plůtky a domovní dveře.

Matteo zaparkuje kousek od domu, kde najde místo, a vytáhne z auta můj kufr.

„Nemusíš mi ho nosit dovnitř,“ řeknu a chci mu vzít madlo kufru z ruky, ale on ho nepustí a jen se na mě dívá, jako by mi přeskočilo. Zřejmě pro něj vůbec nepřipadá v úvahu, aby mě nechal nést zavazadlo samotnou, a mně nezbude nic jiného, než mu ukázat cestu. „Ten kufr má mimochodem kolečka, můžeš ho táhnout za sebou,“ pronesu mírně podrážděně, protože Matteo ho nese místo toho, aby s ním udělal to, k čemu byly vynalezeny ty čtyři kulaté věcičky dole, a protože na mě proti mé vůli dělá dojem, že pro něj ta váha tak málo znamená. Tak lehký ten kufr vážně není. Mě už ale vlastně taky mnohokrát odněkud někam nesl, aniž by ho to namáhalo, pomyslím si a zakážu si vzpomínky na to, co se většinou dělo bezprostředně poté. „A jindy si ho domů taky nosím sama,“ dodám vzdorovitě.

„Teď tady máš mě,“ odvětí Matteo, netečný k mým emancipačním snahám, a zazubí se tak nestydatě, že můj žaludek okamžitě zase sjíždí horskou dráhu.

Ano, pomyslím si a v duchu si povzdechnu. Ale na jak dlouho…

Aniž bych mu úsměv oplatila, otevřu branku vedle hlavního vstupu, od níž vedou schůdky do suterénu. Rodiče bydlí nahoře v hlavní části domu a já jsem se před pár lety nastěhovala sem dolů. Nikdo mě tu neruší, a přesto se můžu starat o mámu, když je to třeba.

Ruce se mi trochu třesou, ale podaří se mi odemknout hned napoprvé. Matteo za mnou jde do chodby a kolem schodiště vedoucího do patra rodičů až ke dveřím mého bytu, které naštěstí otevřu taky hladce.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2