Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ I

Ukážka z elektronickej knihy

1400–1415

Za časů krále Václava IV.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2014

© Alena Vondrušková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6387-5

Mé ženě Aleně

Prolog

Jako každý, kdo v našem městě něco znamená, i já jsem členem literátského bratrstva svaté Kateřiny, které při bohoslužbách velebí svým zpěvem slávu Ježíše Krista a kalicha. Na kůru se setkávám se svými přáteli a ve volných chvílích spolu diskutujeme o všem možném. Nevěřili byste, co všechno se tam semlelo za ta léta, co spolu zpíváme. A nebyla to vždycky jen slova zbožná.

Čas je však neúprosný. Ti nejstarší nás postupně opustili a do našeho bratrstva přišli noví členové, neboť tak si to žádá řád světa. Jsou mladší, mnozí zpívají nádherně, jako by byli samotní cherubíni, ale hloupější. Nevím, proč k řádu světa patří, že mládí toho sice moc nezná (a ani znát nemůže), ale vždycky je přesvědčeno o své pravdě. A o nás, starých, si myslí, že nám věk zatemňuje rozum.

Neříkám, že některé věci mladí neznají. Vyrostli v jiné době. Pro ně jsou novinky, na které si já obtížně zvykám a většině nerozumím, zcela normální. Třeba taková pistole. Za mého mládí nic takového neexistovalo a já bych se ji bál vzít do ruky, abych si neublížil. Ale mladí ji nosí za pasem, jako by to byla ozdoba. Klidně ji uchopí, mávají s ní, a někdy dokonce vystřelí, a vůbec nemají strach!

Pokud jsem napsal, že mládí je hloupé, myslel jsem tím něco jiného. Možná jsem měl raději napsat nemoudré. Život je totiž nelehký a přináší křesťanům různé výzvy, které zkouší jejich víru. Teprve s věkem zjistíte, jak těžké je se v životě vyznat, a ještě těžší je prožít ho poctivě. Mladí členové našeho bratrstva v tom mají jasno. Prý stačí respektovat desatero a člověk nemůže pochybit. Vy, kteří máte už šediny na hlavě stejně jako já, jste se teď určitě pousmáli. A oprávněně.

Mladý Blahuta, syn lékárníka Hypolita, nedávno prohlásil, že všichni katolíci jsou lotři, které by měli věšet, neboť jim nejde ani o tuto zem, ani o Boha. A naopak my, kteří vyznáváme kalich, jsme v podstatě světci. Tedy, neřekl to přesně tak, hovořil dlouho a květnatě, ale ten smysl to mělo. Zeptal jsem se ho, jak k tomu přesvědčení dospěl. Samolibě se na mě usmál a vysvětlil, že on přece četl Postilu našeho biskupa Řehoře. Abych vám to objasnil, on se odvolává na tuhle Postilu vždycky, protože nic jiného v životě nepřečetl, kromě herbářů a knih o nemocech.

Skromně jsem ho upozornil, že existují i jiné knihy, a ty vidí tu věc mnohem složitěji. „Ták?“ opáčil a rozhlédl se po svých přátelích, mladých a hloupých stejně jako je on sám. „Pokud říkají něco jiného, jsou hříšné a měly by se spálit. A ty, bratře, bys měl učinit pokání, neboť tvá víra není dostatečně pevná.“ Tohle mi prosím řekl ten cumploch, co mu ještě teče mléko po bradě. Mně, městskému notáři, který toho přečetl snad nejvíc ze všech lidí v našem městě!

Večer jsem si postěžoval svému bratranci Petrovi. Je to moudrý muž, a kdyby nechodil zpívat na kůr do kostela svatého Martina, který, jak jistě víte, patří v našem městě katolíkům, a kdyby neuznával římského papeže, možná bych řekl, že je stejně moudrý jako já. Oba jsme vdovci, děti už máme dospělé a často se scházíme.

„Představ si,“ opáčil s šelmovským výrazem v očích (to už jsem věděl, že přijde s něčím zajímavým), „na našem kůru zpívá jeden krejčí. Takový hloubavý chlap to je. A ten mi nedávno vysvětloval, že kališníci jsou lotři, které by měli věšet, neboť jim nejde ani o tuto zem, ani o Boha. A naopak my, kteří vyznáváme pravou víru církve svaté, jsme v podstatě světci.“

„To si vymýšlíš,“ protestoval jsem.

„Ani v nejmenším!“

Zmlkli jsme a oba se chvíli zaobírali svými myšlenkami.

„Poslyš, jak to tedy je doopravdy?“

„Doopravdy?“ usmál se. „Každý vidí jen ten svůj kousek pravdy. A proto nemůže nikdy pochopit pravdu celou. Naši předkové udělali spoustu chyb, a ty nakonec tenhle národ rozdělily.“

„Naši předkové bojovali, aby uhájili kalich,“ oponoval jsem přísně.

„Tvoji předkové,“ opáčil významně. „Mí bojovali, aby uhájili pravdu církve svaté. A nakonec i holý život.“

„A moji ne?“

Ten večer jsme se nerozešli v dobrém.

O týden později přišel bratranec Petr se zajímavým nápadem (jak jsem řekl, je celkem moudrý). „Danieli, co kdybychom se pokusili zjistit, jak to vlastně bylo doopravdy? Myslím, jak celá ta věc s kalichem začala.“

„To přece každý ví.“

„Jistě. Lékárníkův syn to ví, ví to i náš krejčí. Jenže my dva snad nejsme zaslepení dogmaty jako dnešní mládež (také příliš nedůvěřuje jejímu rozumu). Ty máš zápisky svých předků, já zase těch svých. Co kdybychom je porovnali?“

„Skvělý nápad. Od koho začneme?“

„Oba jsme Prokopové, tak snad od prvního Prokopa. Toho, co byl v Písku na počátku patnáctého věku kupcem.“

A tak jsme začali sepisovat kroniku našeho rodu. Našli jsme v tom zalíbení, a i když jsem byl moudrý už předtím, během jejího psaní jsem – věřte tomu nebo ne – zmoudřel ještě víc. Protože jsem pochopil, že jinak vypadají dějiny, pokud se v nich vypráví o panovnících, a jinak, pokud máte rozumět životu prostého lidu. A ještě jednu důležitou věc jsem pochopil – dějiny nemohou být nikdy pravdivé, pokud opovrhujete názory lidí, kteří stojí proti vám. Ve víře tolerance možná není, ale v životě být musí!

Rok Páně 1400

„Čím začneme?“ zamyslel se Petr, když se usadil do křesla v mé jizbě.

„Asi prvním rokem onoho věku.“

„To je snad jasné, Danieli,“ opáčil bratranec (někdy mě fakt štve!). „Já myslím celkově. Co kdybychom probírali události rok po roku?“

„To je snad jasné, Petře!“ oplatil jsem mu to.

Ale nedal se vyvést z klidu a pokračoval: „Než se ale začneme zabývat naší rodinou, na začátku každého roku bychom si spíše pro přehled shrnuli to hlavní, co se v zemi stalo.“

„Podle katolických kronik?“ zeptal jsem se ostražitě.

„Podle utrakvistických kronik?“ odpověděl stejným tónem a usmál se. Usmál jsem se i já, neboť nás zdobí moudrost stáří.

Pak vytáhl list a podal mi ho. Četl jsem: „Posledního dne právě skončeného věku se na nebi objevila kometa. Někteří říkají, že ohlašuje příchod Království božího, jiní se však obávají, že zvěstuje příchod Apokalypsy. Následujícího dne však bylo nebe jasné a svítilo slunce. To dává křesťanům naději, že nový, v pořadí už patnáctý věk od narození Spasitele, bude šťastný.“ Odložil jsem list a zeptal se, odkud to má.

„Jakýsi sedlák tehdy sepisoval cosi jako kroniku. Tedy spíše letopisy. Jsou to jen stručné poznámky. Ale někdy velice výstižné. Získal jsem je, protože byl předkem mé matky. Ta se do rodu Prokopů přivdala, takže ten sedlák s našimi předky nemá nic společného, ale je to zajímavé čtení. Mimochodem, všimni si, jak nespolehlivá jsou nebeská znamení. Prý jasně svítilo slunce; a jak temný to byl věk!“

Tohle jsem přešel mlčením. Nechtěl jsem vyvolat hádku, protože právě v patnáctém věku zvítězil kalich. Raději jsem ho požádal, aby mi dal přečíst ještě něco.

Na dalším listu stálo, pečlivě opsáno úhledným rukopisem mého bratrance: „Už třetím rokem panují deštivá jara a chladná léta, takže pole dávají špatnou úrodu. V některých vesnicích sklidili hospodáři stěží to, co na podzim zaseli. To je trest za naše hříchy. Nezbývá než prosit Boha, aby nám odpustil. Musíme doufat, že příští rok bude lepší.“

„I v jiných listinách z té doby, které se zachovaly v městském archivu, naříkají lidé na špatné počasí,“ souhlasil jsem. „Také pro tebe něco mám. Můj předchůdce založil už na konci čtrnáctého věku knihu, které říkal Pamětní. Dbalý sice příliš nebyl, mnoho v ní chybí, ale některé důležité události zachytil. Poslouchej: V létě sesadilo německé panstvo našeho vznešeného panovníka Václava z trůnu římského krále a označilo ho za neužitečného a nedbalého. Následujícího dne zvolil sněm římským králem falckraběte Ruprechta. Téhle hanebnosti se však účastnila jen část německého panstva, příbuzní a přátelé našeho krále přísahali pomstu. Bože, nedopusť válku!“

KAPITOLA 1

Olbram se zastavil, opřel se o kamenné zábradlí a zamyšleně se zadíval na hladinu Otavy, která líně mířila mezi vznosné oblouky starobylého mostu a tiše pokračovala kamsi do dálky. I když ještě váhal, věděl předem, že jeho touha je silnější než rozum. Bylo mu dvaadvacet let a dávno nebyl panic. Jenže tohle bylo něco jiného, do Marie se na první pohled zamiloval.

Všiml si jí před třemi týdny v kostele a od té doby nevynechal jedinou bohoslužbu. Nevynechala ji ani ona. Stávali v davu věřících a tiše spolu rozprávěli. Přitom se k sobě tiskli stále silněji, ale teprve včera Marie jeho vyznání přijala a s uzarděním dovolila, aby za ní zašel. Přitom ho nenápadně pohladila, aby mu dodala odvahu, i když ji ve skutečnosti potřebovala víc než on.

Olbram do vody rozvážně plivl a pozoroval, jak slinu uchopil proud. Pak přeběhl k zábradlí na opačnou stranu mostu. Dychtivě se vyklonil a sledoval, co se pod klenbou oblouku objeví. Řekl si, že to je něco jako boží soud. Pokud ji voda přinese až sem, znamená to, že má za Marií zajít. I když tušil, jaký to doma vyvolá poprask. On, syn jednoho z nejbohatších píseckých kupců, a dcera chudého rybáře.

Nečekal dlouho. Na vodě, která mu tiše šuměla pod nohama, se objevilo cosi, co snad mohlo být jeho slinou. Nezkoumal to nijak pečlivě, protože tak to chtěl. Dostal své znamení.

Napřímil se a trochu rozpačitě se ohlédl k vysokým kamenným hradbám, které chránily královský hrad v Písku. Za ním se rozkládalo město. Na nebi se válely šedavé mraky a vítr přinášel drobné mrholení. I když bylo léto, panovalo chladné počasí. Olbram si k tělu úžeji přitáhl plášť z modrého sukna, který dostal od otce před osmi lety. Tehdy ho rodiče prohlásili za dospělého.

Most v Písku chránily na obou koncích věže s bránami. Ta první byla kousek od hradu a skrze ni se na most vstupovalo, druhá ležela na protilehlém břehu řeky a od ní pokračovala zemská cesta ku Praze. Ozbrojenec, který bránu střežil, Olbrama znal. Kývl na pozdrav a ustoupil stranou, ani se ho nezeptal, kam jde. V zemi vládl mír, tak proč horlivost přehánět?

Olbram prošel klenutým průjezdem a ze široké cesty odbočil na stezku podél řeky k nedaleké vesnici Záotaví. S Marií se dohodl, že na něj počká ve vrbinách za dřevěným molem, k němuž si rybáři přivazovali čluny. Šel rychle a trochu se bál, zda si to nakonec nerozmyslela.

Marie se mu v kostele přiznala, že je ještě panna. Bylo to trochu s podivem, protože byla pěkně stavěná a husté světlé vlasy nosila spletené do dlouhých copů. Byl na ni velice utěšený pohled, ale to byl na mnoho mladých dívek. Marie však měla nádhernou tvář, Olbramovi se zdálo, že je ještě krásnější než pozlacená socha Panny Marie, která stála na oltáři děkanského chrámu.

Očima se snažil proniknout zelenou hradbu křovin, ale nikde ji neviděl. Přešel kolem uvázaných loděk a nerozhodně se zastavil. Rozmrzele se rozhlížel, protože byl na břehu sám. Chvíli nerozhodně přešlapoval, ale nakonec se otočil a chtěl se vrátit do Písku.

„Tady,“ zaslechl od řeky rozesmátý hlas.

Marie se ukrývala za rozložitou vrbou. Vyklonila se a prstem kývala na znamení, aby šel k ní. Přitom polohlasně vykládala: „Byla jsem zvědavá, jak dlouho to vydržíš. A jestli ti bude alespoň trochu líto, pokud bych nepřišla.“

„A obstál jsem?“

„Vypadal jsi tak nešťastně, že by bylo větším hříchem se ti neukázat a nechat tě odejít než udělat to, co hodláme spáchat.“

Během řeči ho uchopila za ruku a odváděla mezi keře na místo, které bylo ze všech stran skryté před pohledy zvědavců. Rychle si přes hlavu přetáhla plátěnou košilku a shodila režnou suknici.

Olbram těžce polkl. Vzrušovala ho mnohem víc, než si vůbec dokázal představit během nocí, kdy tajně na svém lůžku vybíjel v osamění neukojenou touhu.

„Líbím se ti?“ zeptala se a objala ho.

„Miluji tě,“ odpověděl staženým hrdlem. Žádné ještě nikdy nic takového neřekl.

Přikývla, pustila ho a lehla si do trávy. Olbram rychle shodil nohavice a klekl si mezi její stehna. Marie měla zavřené oči a těžce dýchala. Rychle se pokřižoval a pak si ji zkušeně a nenasytně vzal.

Olbramův otec Prokop vypadal na svůj věk stále dobře. Bylo mu něco málo přes čtyřicet a už několik let byl vdovcem. Zasedal v městské radě a hned tři konšelé mu nabízeli své dcery. Jejich péče, aby nežil sám a jeho lože nebylo v noci opuštěné a chladné, však nevycházela ze soucitu, ale z faktu, že Prokop patřil k nejbohatším mužům v Písku. Prodával orientální koření a arabské látky a zboží dodával i na královský hrad.

Prokop všechny nabídky na nový sňatek rezolutně odmítl. Svou první ženu miloval a další nechtěl. Věděl, že svou křesťanskou povinnost již splnil. Oženil se a z manželského lože zplodil potomky. Dvě děti zemřely jako batolata, ale čtyři mu zůstaly. To považoval za dostatečné, a proto nebyl důvod, aby se znovu ženil. S ohledem na majetek, který si budou děti po jeho smrti dělit, jich měl tak akorát. Naplnil smysl života a nyní musel myslet na spásu své duše.

Olbram byl nejstarší a jeho výchově se Prokop věnoval nejsvědomitěji. Učil ho všemu, co musel dobrý kupec znát. Bral ho na cesty do Benátek a seznámil ho se všemi svými obchodními partnery. Jošt byl o tři roky mladší a byly s ním stále nějaké potíže. Nebyl trpělivý a kupecké řemeslo ho nebavilo. Už jako kluk se raději rval, místo aby se učil. Dokázal porazit i mnohem starší chlapce, neboť Bůh mu dal robustní postavu a velkou sílu. Třetí syn Adam byl naopak vyrovnaný a přemýšlivý. Prokop ho začal posílat do školy při děkanském chrámu, protože se rozhodl, že z něj bude duchovní. To mu zajistí klidné a jisté živobytí. Nejmladším dítětem byla Markéta. Její narození Prokopova žena zaplatila svým životem. Markétě bylo sedm let, byla to živá dívka a Prokop ji rozmazloval, protože mu připomínala zemřelou manželku. Ne, opravdu nebyl důvod, aby se ještě jednou oženil.

„Situace začíná být vážná,“ vykládal královský rychtář Ruprecht. Po otci byl Němec a věrně sloužil českému králi Václavovi. Proto získal výnosný úřad v Písku. Královská rychta stála na Malém rynku, jak se nazývalo tržiště, kolem něhož město kdysi vzniklo. Jenže časem přestalo jarmarkům stačit a měšťané si níže pod masnými krámy, přímo naproti hradbám královského hradu, vybudovali nový rynek, jemuž se říkalo Velký. Městská rada se často scházela na rychtě, aby vyslechla příkazy svého panovníka.

„Po hanebné zradě německého panstva se proti našemu králi postavil i bavorský vévoda Ludvík,“ pokračoval Ruprecht zlostně. „S vojskem napadl české državy v Horní Falci. Právě jsem obdržel list od Bořivoje ze Svinař. Bavoři dobyli Auerbach, kde on jako správce českých lén v říši sídlil. Norimberk zatím zůstává našemu králi věrný, ale mám důvěrné zprávy, že město hodlá zradit. Nemusím vám říkat, jak velice to ohrožuje naše obchodní zájmy v říši. Proto je třeba vojensky zasáhnout. To ovšem znamená značné náklady a bude třeba vypsat zemskou berni.“

Rychtář Ruprecht hovořil ještě dlouho, ale Prokop ho přestal poslouchat. On obchodoval s Benátčany a v rakouských zemích měl řadu přátel. Události v říši se ho netýkaly. Pokud by český král vypsal berni, on sám s tím nic nenadělá. Pochyboval však, že by si to Václav troufl. Po letech hladomorů se šlechta bouřila, protože nikdo neměl peníze na rozdávání. A lid hladověl, kde tedy brát?

Konečně královský rychtář skončil. Když se konšelé zvedli od stolu, požádal Prokopa, aby ještě zůstal, že s ním musí cosi naléhavého probrat. Prokop si všiml závistivých pohledů ostatních konšelů, jenže on sám z toho radost neměl. Pokud po něm kdokoli něco chtěl, vždycky z toho byly jen potíže.

Jakmile se jizba vyprázdnila, starostlivý výraz z rychtářovy tváře zmizel. Přísně houkl: „Co mi k tomu povíš?“

„Nevím, co tvůj úřad zajímá. Nejsem Sibyla,“ opáčil opatrně. Ten začátek se mu opravdu ani trochu nelíbil. Byl však rozhodnutý, že z plných truhlic nedá na záležitosti svého krále dobrovolně ani stříbrňák. Už jednou panovníkovi půjčil, ale zpět nedostal nic.

„Jsi špatný otec,“ pokračoval k jeho překvapení Ruprecht. „Ty snad nevíš, co tví synové dělají? Olbram se spustil s jednou holkou. Je to dcera rybáře.“

Prokop uvážlivě pokrčil rameny. Znal svého nejstaršího a věděl, že svedl už spoustu dívek, a nechápal, proč ho rychtář plísní. Vždyť tohle dělali všichni svobodní mládenci ve městě. Pokud se na něco takového přišlo, otec syna potrestal a tím to skončilo. Ostatně, sami v mládí nebyli lepší. Navíc nešlo o některou z počestných měšťanských panen, ale o obyčejnou holku od řeky, proto jistě nebyl důvod ke křiku.

„Už jsem se o jeho hříchu radil s převorem našich dominikánů. Rány, které Bůh na nás v poslední době seslal, jsou trestem za hříchy, které přehlížíme. Olbram musí být potrestán.“

„Odpusť, rychtáři, ale nevím, proč zrovna můj syn?“

„Protože jsi nejbohatší ve městě. Právě ty musíš jít příkladem!“

„Nejsem nejbohatší. A můj syn není největším hříšníkem. Pokud chtějí dominikáni někoho potrestat, ať volí uvážlivěji. Copak jim každý rok nedávám štědré dary?“

„S milosrdenstvím se nekupčí,“ napomenul ho nedůtklivě královský rychtář. „Potrestat ho hodlám já jako zástupce našeho milostivého panovníka, nikoli ctihodní bratři dominikáni. Jejich názor mi byl jen povzbuzením, abych jednal rázně a nesmlouvavě.“

„A jaký by ten trest měl být?“ zeptal se mrzutě Prokop. Přemýšlel, co může za rychtářovou horlivostí být. Okamžitě ho napadlo, co se o zástupci krále říkalo, že za pár stříbrňáků přimhouří oči i nad prohřešky mnohem vážnějšími. Počítal, kolik bude asi chtít.

„Na rok ho vypovím z města,“ odpověděl k jeho úžasu Ruprecht.

„Za jeden poklesek, v jeho věku pochopitelný, takový trest? Pokud si vzpomínám, přesně tak byl potrestán pasířův Michal, když v hádce zabil svého strýce. Můj Olbram nikoho nezabil!“

„Nezhřešil jen jednou. Chodí za ní už celé tři měsíce. Proto ty, jako nesvědomitý otec, zaplatíš navíc pokutu deset kop grošů,“ pokračoval nesmlouvavě královský rychtář. „Olbram je již dost starý, abys mu opatřil vhodnou nevěstu. Neudělal jsi to však, i když tuhle povinnost ukládá rodičům řád křesťanského světa. On zhřešil, ale svou vinu neseš i ty.“

V tu chvíli Prokop pochopil. Rychtářova dcera Gunhilda byla zasnoubená se synem jednoho zámožného rytíře, jenže před necelým měsícem si její ženich zlomil vaz, když spadl opilý z koně. Nasadil zkroušený výraz a začal se omlouvat: „Jistě víš, že jsem vdovec. Bez ženy se takové věci zařizují obtížně. Copak mohu vyjednávat s matkami svých sousedů, zda by za mého syna neprovdaly svou dceru? To je ženská práce. Má vina není veliká. Nebo vlastně není žádná. Proto prosím, zvaž ještě míru trestu. Rychle vše napravím, slibuji.“

„Záleží na tom, jak,“ přikývl o něco laskavěji Ruprecht. Měl nepatrně přimhouřené oči, jak míval ve zvyku, když chtěl něco za každou cenu získat.

Prokop znal jeho zvyky a říkal si, že by z rychtáře nebyl dobrý obchodník, neboť ten nesměl nikdy dát najevo, že mu na něčem záleží. Pak byla cena obvykle vyšší. Nepatrně se usmál a stále pokorně pokračoval: „Ožením Olbrama, ale musím pro něj najít nevěstu, která by byla hodna mého postavení. Dívky, které by ve městě připadaly v úvahu, spočítáš na prstech jedné ruky. Záleží také na věnu. Jak říkám, nebude to snadné. Pokud mne potrestáš, budu muset požadovat vyšší věno, abych nějak nahradil škodu, kterou utrpím. A kde seženu dneska bohatou nevěstu?“

„Jistě, to vše musíš udělat. Leda bys našel způsob, abych tě trestat nemusel.“

„Jak by se to dalo udělat?“ podivil se upřímně Prokop. „Proč bys mi pomáhal, když nejsme příbuzní?“

„Ale mohli bychom být!“

„Vždyť já jsem obyčejný měšťan a ty téměř urozený muž.“

„To je pravda,“ souhlasil samolibě Ruprecht. „Ale mám dceru a té se tvůj Olbram velice líbí. Pokud bys nepožadoval příliš vysoké věno, jsem ochotný o té věci uvažovat.“

„Kolik nabízíš?“ změnil Prokop tón. Teď už šlo jen o obchod.

Po kratším smlouvání se shodli na padesáti kopách grošů. Gunhilda navíc zdědí po smrti svého otce dvorec v nedalekých Nepodřicích. Prokop po svatbě přenechá synovi polovinu svého domu ve městě, kde budou oba mladí manželé žít. A poskytne mu dostatek kapitálu, aby se Olbram mohl osamostatnit jako kupec.

„Nejsem Jidáš. To neudělám,“ křičel zlostí rudý Olbram, když mu otec oznámil, že se příští týden zasnoubí s Gunhildou a za čtrnáct dní bude svatba. Královský rychtář totiž spěchal, neboť jeho dcera byla v jiném stavu. To však Prokop synovi neřekl.

„Já Marii miluji!“

„A koho to zajímá?“ rozzlobil se. „Cti otce svého, tak ti ukládá desatero!“

„Já tě přece ctím. Ale chci pěknou ženu. Gunhilda vypadá jako žebřík.“

„Je to v tuhle chvíli pro tebe ta nejlepší nevěsta ve městě. Ruprecht má vlivné příbuzné v Linci. Pronikneme na tamní trhy. A pak, zastupuje v Písku českého krále, jestli to nevíš! Neradím ti pohněvat si ho.“

„Odejdu na rok do vyhnanství. A Marie půjde se mnou!“

„Jak chceš. Ale odejdeš bez jediného groše!“

„Uživím nás,“ odsekl trucovitě Olbram.

„O tom nepochybuji,“ ušklíbl se otec. „Jako nádeník práci jistě někde seženeš, a když budeš mít štěstí, vyděláš si na malou misku kaše denně. Ovšem na nic jiného ti už peníze nezbudou. Nenapiješ se piva, nekoupíš si nic na sebe. A je otázka, kde budete bydlet. Nejspíš někde ve chlévě.“

„Jako svatý Josef s Marií!“

„Musíš ovšem počítat ještě s něčím,“ pokračoval nesmlouvavě Prokop. „Jakmile mne opustíš, nahradí tě v obchodě tvůj bratr Jošt. V tom případě zdědí dům on. Nedám přece majetek vzpurnému synovi, který opustil svého starého otce.“

„To nesmíš!“ vykřikl zděšeně Olbram. Majetek miloval víc než dívčí náruč.

Jeho otec to věděl a klidně ho upozornil: „Mohu všechno, a ty to víš.“ Najednou jako by zjihl a důvěrně pokračoval: „Víš však také, že tě mám rád. Předpokládám, že máš rád i ty mne. Vychoval jsem tě. Nestav se proti mně. Umím ocenit poslušnost. Pokud si vezmeš Gunhildu, nechám ti polovinu svého domu a tolik peněz, abys mohl začít obchodovat. Postavíš se na vlastní nohy. Navíc dostaneš slušné věno a časem tvá manželka zdědí dvorec.“

„Ty bys opravdu dovolil, abych se osamostatnil?“

„Spolu s rychtářem zařídíme, aby tě kupci přijali bez čekání do svého cechu. Víš dobře, že jiným to někdy trvá celá léta.“

„Co bude s Marií?“ zeptal se Olbram. Z jeho výrazu bylo zřejmé, že se už rozhodl. Nerad však dělal obtížná rozhodnutí sám. Stejně jako před třemi měsíci, když stál na mostě a plival do Otavy.

„Co by bylo?“ opáčil netečně otec. „Rychtář ji nepostaví na pranýř. Marie na tom vydělá. Zachová si počestnost, a protože je hezká holka, někoho si na vesnici najde. To tě nemusí trápit.“

„Je mi jí líto,“ váhal ještě Olbram.

„To tě šlechtí, můj synu. Jenže jsi kupec, nikoli farář. Pokud chceš zůstat ctihodným měšťanem a mým dědicem, odpřisáhneš, že se s ní přestaneš stýkat, rozumíš?“

Svatba s Gunhildou se konala v sobotu na svatého Martina. Noc předtím napadl první sníh. K ránu zmrzl, a když svatební průvod kráčel z Prokopova domu do chrámu, jeden svatebčan uklouzl a zlomil si nohu. Přihlížející si šeptali, že to je špatné znamení.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

Rok Páně 1400

KAPITOLA 1

Rok Páně 1401

Rok Páně 1402

Rok Páně 1403

Rok Páně 1404

Rok Páně 1405

Rok Páně 1406

Rok Páně 1407

Rok Páně 1408

Rok Páně 1409

Rok Páně 1410

Rok Páně 1411

Rok Páně 1412

Rok Páně 1413

Rok Páně 1414

Rok Páně 1415