Přeložil Petr Kurfürst

Sibel Hodge: Zmizelí

THE DISAPPEARED © Sibel Hodge 2019

Translation © Petr Kurfürst, 2021

ISBN 978-80-242-7200-9

Ďábel mi šeptal do ucha:

„Nemáš dost síly, abys tu bouři přečkala.“

Dnes jsem pošeptala já do ucha ďáblu:

„Ta bouře jsem já.“

Anonym

PROLOG

Když Mason Palmer vcházel do zchátralé budovy, nevěděl, že mu zbývají necelé dvě hodiny života. Stavba vypadala spíš jako motorest než jako letiště.

Šlo o betonovou krychli s nesourodou kachličkovou podlahou a dřevěnou trámovou střechou, ale nebylo to mezinárodní letiště a svému účelu sloužilo. Využíval ho jediný spoj, který malými letadly přepravoval cestující mezi odlehlou venkovskou oblastí Lagossa a hlavním městem Galao.

Odbavovací halu představoval otlučený plastový stůl s deskou zjizvenou spáleninami po cigaretách. Mladá žena za stolkem se rozhlížela po poloprázdné čekárně a tvářila se, že by tu nejraději nebyla. U stolku nestála žádná fronta, což však nebylo nijak překvapivé vzhledem k tomu, že za celé odpoledne měl odletět jediný spoj – šestimístné letadlo, které mělo odsud Masona zanedlouho odvézt.

Když přistoupil ke stolku, žena se na něho usmála. „Dobrý den, pane Palmere. Ráda vás zase vidím.“

Jeho jméno si zapamatovala po jeho druhé návštěvě. Do téhle části světa teď mnoho turistů nejezdilo – baťůžkáři toužící objevovat africký venkov byli dávno pryč, safari se takhle daleko na severu neprovozovalo nikdy a zahraniční reportéři o návštěvu buď nestáli, nebo se jim nechtělo riskovat. Jeho bílá pleť tak mezi místními bila do očí.

Mason podal ženě pas a usmál se na ni, ale nebyl to srdečný úsměv. Příliš ho zaměstnávaly myšlenky na cestu domů do Anglie. Na uskutečnění jeho plánu. Na útěk. „Děkuju, Adjouo.“ I Mason si pamatoval její jméno. Byl na to zvyklý – domníval se, že i jeho pacienti si zaslouží osobní přístup.

„Tak zase na čtrnáctidenní dovolenou domů?“ Sklonila se nad stolem a vyplňovala Masonovy údaje do formuláře.

„Ano.“ Vyhlédl prosklenou stěnou vpravo, k malému letadlu, které již stálo na ranveji. Právě do něj nastupovali dva cestující, mladý bělošský pár. Zaměstnanec letiště v khaki kombinéze plnil nádrž letadla benzínem.

Za dvanáct hodin bude zase u Nicole. Všechno jí řekne. Spolu vymyslí, co dělat dál.

Adjoua mu s dalším úsměvem podala ručně vypsaný palubní lístek na navazující let z hlavního města. „Šťastnou cestu. Brzy se zase uvidíme.“

Přikývl, ačkoli tohle místo nejspíš už nikdy neuvidí. Ne po tom, co se chystal udělat.

Mason si od ní vzal pas a šel ke dveřím vedoucím na ranvej, která byla jen průsekem v africké buši. Asfalt byl od slunce úplně vybělený.

Když byl téměř u dveří, rameno mu sevřela čísi ruka.

„Pane Palmere, potřebujeme s vámi mluvit,“ řekl někdo pevným a naléhavým tónem.

Mason se zachvěl strachem. Srdce se mu rozbušilo. Oni to vědí.

Mason rychle polkl, otočil se a pohlédl do tváře středně vysokému muži s nakrátko střiženými černými vlasy, které byly na skráních prošedivělé. Na sobě měl oblekové kalhoty a kostkovanou košili s krátkým rukávem. Jeho pleť byla tmavá a hladká jako leštěný eben. Po každém boku mu stál jeden vyšší muž v černé policejní uniformě, ruku položenou na pouzdru s pistolí u pasu.

„Nerozumím,“ prohlásil Mason a přinutil se k přívětivému úsměvu. „Zmeškám odlet.“ Hlavou pokynul k letadlu na ranveji.

„Letadlo počká,“ usmál se ten v krátkém rukávu. „Pojďte s námi. Vyjasníme si pár věcí.“ Máchl rukou ke dveřím naproti odbavovacímu stolku. Gesto bylo nenucené a jeho hlas zněl tlumeně a přátelsky, přesto nešlo o prosbu.

Mason přikývl. Na čele se mu perlil pot. Napadlo ho, že uteče, ale to by bylo marné. Zastřelili by ho, než by se dostal ven z haly. A v téhle části Afriky, která byla nechvalně známá korupcí a neschopností úřadů, by se jeho těla snadno zbavili.

Musel hrát jejich hru. Všechno popřít. Ještě se odsud může dostat.

Krátký rukáv šel před ním k ošoupaným dřevěným dveřím. Mason ho následoval a oba policisté se tlačili za ním. Na zádech ucítil postrčení a ocitl se ve stísněné kanceláři. Za stolem sice bylo otevřené okno, ale dusivé africké polední horko uvnitř nedokázalo ochladit.

Krátký rukáv obešel stůl a posadil se. Kývl na kolegy. Mason se letmo ohlédl po dvojici policistů, stojících bok po boku přede dveřmi.

Jeden z nich natáhl ruku a odebral Masonovi cestovní tašku.

„Vyndejte všechno z kapes, pane Palmere,“ řekl Krátký rukáv.

Mason na okamžik zaváhal; sledoval svou tašku. Poté poslušně vylovil z kapsáčů peněženku i mobilní telefon a oboje položil na stůl.

Krátký rukáv vzal Masonův telefon a podal ho strážníkovi s taškou, poté kývl na toho druhého, který Masonovi hrubě zdvihl paže, aby ho prošacoval. Nepřestal, dokud se neujistil, že Mason u sebe už nic dalšího nemá.

Dalším kývnutím Krátký rukáv poslal oba uniformované muže ven z místnosti.

„Posaďte se, pane Palmere.“ Krátký rukáv ukázal na šedou plastovou židli na protější straně stolu.

Mason si sedl, ruce složil do klína a snažil se působit bezstarostným dojmem. Na práci pod tlakem byl ostatně zvyklý. Tohle je to samé, říkal si. Lněná košile se mu ale i tak lepila na zpocený krk a jedním prstem si zajel pod límec, aby ji uvolnil. Polkl sevřeným hrdlem a pokoušel se nevšímat si své rostoucí paniky. „Omlouvám se, ale netuším, o co tady jde.“ Muž se ve své židli pohodlně opřel a na břiše si založil propletené prsty. Stále udržoval přátelský, přívětivý úsměv. „Tak už s tím přetvařováním přestaneme, ano? Vím, že jste to byl vy. Vím, že jste tam byl. A vím, co jste udělal.“

„Já opravdu nemám ponětí, o čem to mluvíte,“ zavrtěl Mason hlavou.

Krátký rukáv zlehka vzdychl, jako by Mason byl nezvedený školák a jemu se vlastně ani nechtělo ho kárat. „Jaké máte vybavení?“

„Vybavení? Žádné nemám. Všechno moje vybavení je v nemocnici.“ Pohledem se zatoulal k otevřenému oknu. Za ním byla buš a úzká prašná cesta vedoucí k městečku Lagossa, k provizorní nemocnici, k útěku.

„Váš telefon mám, ale máte i tablet, videokameru, notebook?“ vyptával se Krátký rukáv. „Tak jako tak je ve vaší tašce najdou.“

„Mám notebook a videokameru. V tašce. Ale opravdu nevím, co tím –“

„Existují někde kopie?“

Mason se nevěřícně zasmál a alespoň jeho uším to znělo přesvědčivě. „Kopie čeho? Museli jste si mě splést s nějakým novinářem. Já jsem tady lékař. Pracuju pro Health International, to je neziskovka, která –“

Krátký rukáv zvedl ruku, aby Masona umlčel. Upřeně na něho pohlédl jako hladový had na myš. „Já vím, kdo jste.“ Předklonil se s lokty opřenými o stůl a jeho tmavohnědé oči se zavrtávaly do Masonových. „Dál to bude takhle. Nastoupíte do letadla a odletíte z Narumbe. Do téhle země už se nikdy nevrátíte. A o tom, co jste tu dělal nebo co jste tu viděl, nebudete nikdy mluvit. Dáváme vám šanci, pane Palmere. Jestli ale naše pokyny neuposlechnete, neobejde se to bez následků. Rozumíte?“

Masonův pulz vylétl na sto dvacet tepů za minutu. „Já opravdu nevím –“

„Vaše žena Nicole je moc pěkná, že?“ Pomalu si olízl rty. „Kdyby se jí něco stalo, byla by to velká škoda. Moc velká škoda. Nemyslíte?“ Naklonil hlavu na stranu, jeho hlas byl pořád klidný a tichý a stále se usmíval, což na Masona působilo ještě výhrůžněji.

Mason na okamžik zavřel oči a vybavil si svou manželku. Projela jím vlna strachu.

„Rozumíte?“ zeptal se Krátký rukáv. Mason otevřel oči. „Ano, rozumím.“

Dveře za nimi se otevřely. Jeden policista přešel ke stolu, postavil na něj Masonovu cestovní tašku a kývl na Krátký rukáv.

Krátký rukáv se postavil a podal Masonovi tašku. „Jsem rád, že je s vámi rozumná řeč. Teď běžte. Letadlo na vás čeká.“

Mason si vzal tašku a prošel kolem druhého policisty, který zaujal místo za dveřmi. Krátce se ohlédl a spatřil za stolem Krátký rukáv, jak drží u ucha mobilní telefon. Když s policisty v zádech kráčel ke skleněným dveřím na ranvej, volnou ruku musel zatnout v pěst, aby se mu přestala třást. Letiště teď bylo děsivě prázdné. Nebyla tu ani Adjoua, ani nikdo jiný z personálu, jen venku stál pořád muž, který tankoval do letadla benzín.

Mason proklouzl dveřmi. Horké slunce ho na kůži pálilo jako kyselina. Neodvažoval se ohlédnout. Cestou po schůdcích k letadlu se pokoušel dýchat pomalu a zklidnit zběsile bušící srdce.

Uvnitř spatřil muže a ženu, čekající na svých sedadlech. Potichu si povídali. Posadil se na volné místo před nimi a vyhlédl z okénka směrem k letištní budově. Prosklenou stěnou viděl jednoho z policistů, který sledoval letadlo. Mason shlédl dolů a uviděl, jak pracovník obsluhy čerpací stanice odpojuje hadici od letadla a přikyvuje směrem k policistovi. Policista mu odpověděl kývnutím, otočil se a odešel. Z kanceláře se vynořil Krátký rukáv a promluvil s policistou. Vyměnili si jen pár slov a potom zamířili k hlavnímu vchodu letištní budovy, který vedl na prašnou cestu k městečku.

Mason si hřbetem ruky otřel pot z čela. Myšlenky mu pádily jako splašené.

Hodinu a deset minut nato, právě když přelétali nad hustým lesem, se přerušilo veškeré rádiové spojení s letadlem. Do cíle cesty v Galau už nedoletělo.

O DESET MĚSÍCŮ POZDĚJI

1. kapitola

Byla to jen obálka. Hnědá, laciná, k nerozeznání od každé jiné. Stejnou používají každý den miliony lidí. Její obsah však mohl odpálit takovou nálož bolesti v mé hrudi jako atomová bomba.

Skoro jsem ji tehdy ani neotevřela. Sebrala jsem ji spolu s ostatní poštou na rohožce a donesla do kuchyně. Hlavou mi proběhla stovka věcí, když jsem ji pohodila na linku, sáhla po svém banánovém smoothie a dopila poslední hlt. Potřebovala jsem dodělat přípravy na projekt o světových objevitelích, se kterým jsme měli začít příští měsíc, až se moje třída prvňáčků bude učit o světadílech a oceánech. Po pololetí jsem měla připravovat pokračování, kdy se budeme učit o umělcích z celého světa. Uvažovala jsem, že je nechám seznámit se s van Goghem, Kleem, Rothkem a Pollockem.

Tou dobou jsem nedělala nic jiného, než přemýšlela o práci. Jenom tím, že jsem se do práce vrhala jako šílená, jsem dokázala přestat myslet na Masona, na opuštěný dům a na vzpomínky a prázdnotu uvnitř, která mi jediná zbyla. Rozhodla jsem se pro totální vytěsnění. Není to možná zdravé, ale tak to bylo. Jedině takto jsem dokázala přežívat další minuty a dny.

Mrkla jsem na hodiny. Šest čtyřicet pět ráno. Ve škole můžu být v sedm patnáct a začít rozpracovávat pár nových nápadů na čtení a tělocvik. Z domu jsem ale neodešla. Z nějakého důvodu jsem z kuchyňské linky sebrala poštu. Prolétla jsem bílou obálku – výpis z banky, hnědou obálku – účty, a tu s logem úvěrové společnosti na přední straně jsem mrskla do koše neotevřenou. Tím jsem se dostala k další hnědé. Možná mě navnadilo to, že na ní bylo mé jméno a adresa napsané velkým hůlkovým písmem. Většina zásilek mi chodila se štítky vytištěnými z počítače nebo v obálkách s okénkem, kterým byla vidět adresa předtištěná na dopise.

Ukazováček jsem zasunula pod chlopeň a obálku roztrhla. Když jsem tu fotku vytáhla, zprvu jsem ani neregistrovala, na co se skutečně dívám. Ano, samozřejmě jsem věděla, že je to fotka mého manžela, ale na okamžik jsem nechápala, co to znamená.

Byla barevná a vytištěná na kvalitním papíře, ovšem tyhle podrobnosti jsem zpočátku sotva zaznamenala.

Zamračila jsem se a srdce se mi náhle skoro zastavilo. Co to sakra má být? Proč by mi někdo posílal Masonovu fotku?

Než jsem však vůbec začala přemýšlet o možných odpovědích, můj zrak už vstřebával podrobnosti. Vlasy měl delší, než s jakými jsem ho kdy viděla, a na okrajích límce u košile se mu kroutily. Hubenou, až vychrtlou tvář zakrýval plnovous. Seděl u venkovního kavárenského stolku a přes prsa si držel noviny.

Přiblížila jsem fotku k očím a zaostřila na název novin a datum jejich vydání. Byly předvčerejší. Připadala jsem si, jako by se mi mozek v hlavě rozpouštěl. To nemůže být pravda. Mason je přece mrtvý.

Sesunula jsem se na židli, protože mi nohy vypověděly službu. Fotka mi vyklouzla z prstů a ležela lícem vzhůru na kuchyňském stole. Opřela jsem se lokty o skleněnou desku a ruce si přitiskla na rty, zatímco jsem trnula ani nevím čím – bylo to překvapení, šok či nepochopení?

Co to má být? Něčí morbidní vtip?

Čím déle jsem na fotku zírala, tím více podrobností jsem si všimla. Šlo jednoznačně o selfíčko, protože paži, ve které držel telefon, měl nataženou před sebe. Ve vlasech mu prosvítaly šediny, které tam nikdy předtím nebyly. Koutky očí lemovaly vrásky. Vypadal starší, ale jak je to možné?

Snažila jsem se vymyslet nějaké racionální vysvětlení toho, jak někdo tuhle fotku opatřil a poslal mi ji, ale nic nedávalo smysl.

Olízla jsem si rty, v ústech sucho, zrak upřený na kousek lesklého papíru.

Proč by mi tohle někdo posílal? Aby mi ublížil? Nemohla jsem si vybavit žádné nepřátele.

Do očí mi vhrkly slzy. Ztráta, kterou jsem se tolik snažila vytěsnit, mě náhle znovu zasáhla silou demoliční koule. Kdybych k sobě byla upřímná – a to jsem být nechtěla, snažila jsem se přece zapomenout – musela bych si připustit, že propast zející v mém životě je stále stejně čerstvá a zřetelná jako v den, kdy jsem se dozvěděla o leteckém neštěstí. Hřbetem třesoucí se ruky jsem si otřela slzy a pokoušela se přijít na to, proč by mi tohle někdo dělal. Potom mě něco napadlo. Co když je v obálce ještě dopis?

Zvedla jsem ji a prošátrala rukou. Nic. Podívala jsem se na její zadní stranu v naději, že tam najdu zpáteční adresu, ale napsáno tam nebylo nic. Byla orazítkována včerejším datem z Barcelony.

Znovu jsem zvedla fotku a obrátila ji. Na zadní stranu někdo napsal vzkaz.

Všechno tak trochu smrdí, dokud to nedoděláš.

Brzy se ti zase ozvu. Nikomu nic neříkej.

Srdcem mi projela ledová střepina. Byl to pochopitelně nesmysl, pokud ovšem člověk nežil deset let s Masonem a neznal všechny ty přihlouplé vtipy, průpovídky a hlášky, kterými se postupně zaplňuje každý vztah a o kterých vědí jen ti dva. Vrátilo mě to zpátky v čase. Bylo druhé výročí naší svatby. Měli jsme slavnostní snídani – lívance s uzeným lososem, šampaňské, prostě všechno. Chvilku poté jsme si všimli, že se úplně ucpaly a přetekly okapy na zadní straně domu a na terase vznikl nechutný svinčík. Zděšená jsem volala řemeslníka, ale byl státní svátek a diář měl beztak nacpaný – možná ucpaný – zakázkami. Nemohli jsme to tam jen tak nechat, smrdělo to na sto honů a další den jsme odjížděli na dovolenou. To ani nemluvím o všech těch bakteriích, které se nám množily na dlaždicích. Takže jsme si nasadili gumové rukavice, vzali hadici a dali se se smíchem i znechucením do čištění okapů.

Když se nám konečně podařilo všechno uvolnit, řekl mi hraně vážným tónem: „Všechno tak trochu smrdí, dokud to nedoděláš.“ Byl to citát z Dr. Seusse, spisovatele, kterého jsme jako děti oba milovali, takže jsem se pochopitelně svíjela smíchy. A toho dne se ten citát ujal. Pokaždé, když nás čekala nějaká hrozná fuška nebo se něco nedařilo podle plánu, opakovali jsme tuhle hlášku.

Znovu jsem se zadívala na fotku. Poslal mi ji Mason. Což ovšem nebylo možné.

2. kapitola

Zaparkovala jsem na jednom z míst vyhrazených pro personál před základní školou, kde jsem učila. V hlavě se mi tlačilo moc myšlenek na to, abych dokázala vnímat cokoliv včetně rušného ranního silničního provozu.

Vydala jsem se kolem hřiště k hlavnímu vchodu a naťukala na klávesnici kód, stejně jako už milionkrát předtím, ale ozvalo se jen pípnutí a blikla červená kontrolka.

Zkusila jsem to znovu a tentokrát jsem to trefila správně. Dveře cvakly a já kráčela po chodbě kolem sborovny do své třídy. Vstoupila jsem dovnitř a snažila se myslet na praktické věci. Polovina mozku se zaobírala nezbytnostmi. Jaké cviky budeme dělat při rozcvičce před hodinou tělocviku? Mohla bych zopakovat Chodí pešek okolo. Děti totiž strašně rády mlátí své spolužáky do zad. Moje druhá část zůstávala u fotky a tajemného vzkazu. To písmo jsem poznala – Masonův neuspořádaný doktorský škrabopis. Viděla jsem ho na stovkách vzkazů, které mi nechával doma, když měl směnu v nemocnici, na přáních k narozeninám i na valentýnkách. Stejným písmem se před osmi lety podepsal do matriky na naší svatbě.

Ze rtů mi unikl vzlyk a já si rukou zakryla ústa, abych ho potlačila. Nedávalo to smysl. Jenom šílenec by si myslel, že fotku poslal on.

Seděla jsem na židli za svým stolem před řadami lavic a zírala do prázdna. Hlava se mi točila. Co s tím mám dělat? Je to něčí nechutný žert? Začíná snad takhle systematické obtěžování? Nebo brzy pošle další vzkaz?

Ne, samozřejmě že žádný další vzkaz nebude. Mason je mrtvý. Ale letadlo nikdy nenašli, opakoval hlásek v mé hlavě.

Takže co? řekl jiný hlas. Pokud je naživu, kde byl posledních deset měsíců? A proč mě kontaktuje teprve teď? K čemu to tajnůstkářství? Ne. Kdyby byl Mason naživu, zavolal by mi. Přijel by domů.

Z tašky jsem vytáhla notebook a postavila ho na stůl. Zatímco nabíhal, okusovala jsem si nehet na palci.

Do vyhledávače jsem napsala „letecká havárie Narumbe“.

Objevilo se pouhých patnáct výsledků, obsahujících stručnou zprávu, kterou jsem si po havárii přečetla a kterou různé internetové noviny opakovaly. V mezinárodním měřítku se sotva jednalo o velkou věc a předpokládala jsem, že noviny jen opisují oficiální prohlášení narumbské vlády.

Po páteční údajné havárii lehkého letounu Piper Cherokee v husté džungli se předpokládá úmrtí čtyř osob. Letoun odstartoval z venkovského letiště Lagossa a byl na cestě do hlavního města Galao, když zmizel ze sledovacích systémů a bylo přerušeno rádiové spojení. Podle úřadů havárii nikdo nepřežil.

Vláda v současné době nepovažuje pokus o nalezení a vyzvednutí trosek za bezpečný kvůli povstání vzbouřeneckých milicí v bezprostředním okolí.

Žádné novější články se neobjevily. Žádné reportáže o nalezení letadla. Nic o zázračném objevení přeživších. A navíc, kdyby nějaké převratné novinky byly, určitě by se se mnou narumbské úřady spojily.

Opřela jsem se do židle a tupě zírala do monitoru.

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupila Cheryl se dvěma hrnky kávy. Kudrnaté šedivé vlasy jí ležely volně na ramenou. Na sobě měla rozevlátou květovanou sukni, volnou blůzku ze šambré a ortopedické pantofle, takže vypadala spíš jako stárnoucí hipík než jako ředitelka. Cheryl nebyla jen moje šéfka, byla i dobrá kamarádka. Přestože byla o dvacet let starší než já, padly jsme si do oka hned, když jsem tu před patnácti lety nastoupila.

„Brýtro,“ zazubila se a pak na mě udiveně pohlédla. „Jsi v pohodě? Vypadáš, jako bys viděla ducha.“

Jen jsem na ni zírala s pootevřenými ústy. Ducha. Ano. Cheryl ani nevěděla, jak přesně to trefila. Duchové ale nepíšou vzkazy a neposílají fotky.

Došla k mému stolku a postavila přede mě jeden hrnek. „Viděla jsem, jak uháníš kolem sborovny, a napadlo mě, že budeš mít chuť na tohle.“

„Jo. Ehm… díky.“ Po hrnečku jsem se ale nenatáhla. Ruce se mi třásly tak moc, že bych ho stěží dokázala zvednout, i kdybych chtěla.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

1. kapitola

2. kapitola