Přeložila:

IVANA DRESIA

Brittainy C. Cherry: Eleanor & Grey

Vydání první

Copyright © 2019 by Brittainy C. Cherry

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2427. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Eleanor & Grey vydaného v roce 2019

Český překlad © 2021 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Hang Le

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1569-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1570-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Brittainy C. Cherry

Eleanor & Grey

Věnováno mé matce.

Díky za to, že jsi ve mě vždy věřila.

První část

„Když jsem byl ještě malý kluk a viděl jsem ve zprávách děsivé věci, matka mi říkávala: ,Hledej někoho, kdo ti pomůže. Vždycky najdeš lidi, kteří jsou ochotni pomoci.‘“

Fred Rogers

PROLOG

Eleanor

8. dubna 2003

Všechno, co moje matka věděla o životě, se naučila od pana Rogerse. Nazývala ho největším učitelem životních lekcí a pokaždé přísahala, že jí už nesčetněkrát zachránil život. Kdykoliv byla rozrušená, řešila své problémy pomocí jeho slov. Kdykoliv byla šťastná, dokázala si toho maximálně užívat. Kdykoliv se jí stalo něco zlého, pokaždé se zamýšlela nad tím, co k tomu vedlo.

Nikdy v životě jsem nepotkala žádnou jinou ženu, která by tak ovládala svou vlastní energii. Její vědomí sebe sama bylo rozhodně něčím, čemu se dalo zatleskat. Nikdy nezvýšila hlas, nepoznala jsem nikoho, kdo by se choval klidněji. Když jste se ocitli ve společnosti mé matky, nemohli jste se zlobit. Skutečně jsem byla přesvědčená o tom, že to bylo nemožné.

To kvůli ní jsme mívali úterky s Rogersem.

Jen v úterý večer jsme nemuseli jíst u jídelního stolu, směli jsme si vzít podnosy k televizi. Nevzpomínám si na žádné úterý, kdy bychom s tátou a mámou propásli jedinou epizodu seriálu Mister Rogers’ Neighborhood. Byla to zvláštní tradice, ale bylo to něco, co máma dělala už od svého dětství. Se svojí matkou, mojí babičkou, se na ten pořad dívala každý týden, a když se seznámila s mým tátou, donutila ho ke slibu, že budou pokračovat ve stejné tradici, pokud se jim narodí děti.

Musím přiznat, že mně se to taky líbilo. Pravděpodobně nebylo moc šestnáctiletých výrostků, kteří by znali, natož milovali pana Rogerse, ale upřímně, přicházeli o hodně. Ačkoliv se jednalo o starší show, životní lekce byly stále aktuální a důležité.

To úterní odpoledne se pro mě vůbec ničím nelišilo. Jedli jsme sekanou a bramborovou kaši, povídali jsme si o hudbě, smáli jsme se tátovým špatným vtipům a bavili se o svetru pana Rogerse, který se nápadně podobal tomu mému. Máma mi totiž každý rok upletla nový svetr k narozeninám.

Všechno bylo úplně v pořádku a super, dokud jsem neuslyšela ta dvě slova.

„Mám rakovinu.“

Moje tělo zareagovalo způsobem, o němž jsem netušila, že je vůbec možný. Zapřela jsem se o polštář na pohovce, jako by mě někdo udeřil pěstí do břicha a vysál z mých plic veškerý vzduch.

Otočila jsem se k mamce, zmatená, šokovaná, rozbolavělá. Dlaně se mi potily, žaludek se mi svíral a měla jsem pocit, že se každou chvíli pozvracím.

„Cože?“ zašeptala jsem, sotva slyšitelně.

Dvě slova.

Pouhá dvě slova, která změnila můj život. Dvě slova, která mi zlomila srdce. Dvě slova, která jsem nikdy nechtěla slyšet.

Mám rakovinu.

Moje oči visely na máminých rtech, když na mě mluvila. Alespoň jsem si myslela, že se mnou mluví. Řekla vůbec něco? Nebo jsem si to vymyslela? Slyšela jsem snad něco, co není? Pronásledovaly mě ozvěny mé minulosti?

Děda měl rakovinu.

Bojoval s rakovinou.

Zemřel na rakovinu.

Bylo to slovo, které neznamenalo nic dobrého.

Zavrtěla jsem hlavou sem a tam, úplně zmatená, když mámě pomalu začaly po tvářích stékat slzy. Podívala jsem se na tátu. Vypadal, že se každou chvíli taky rozpláče.

„Ne.“ Nic víc jsem v tu chvíli nedokázala říct.

Nic jiného mě nenapadlo.

Znovu jsem zavrtěla hlavou. „Ne. Ne, to není pravda.“

Táta se štípl do kořene nosu. „Je to pravda.“

„Ne,“ opakovala jsem. „Není.“

Máma v žádném případě nemohla mít rakovinu.

Lidé jako ona nedostávali rakovinu. Byla to ta nejzdravější žena na světě. Hergot, vždyť její představa odvázané svačinky obsahovala šťavnatou mrkev, jablko a okurku. Kdybyste do ní řízli, nejspíš by její krev byla zelená jako brokolice. Zdraví lidé jako máma nemohli onemocnět. Mohli být jenom čím dál zdravější. V žádném případě…

Ach, bože, to ne!

Teď už brečel i táta.

A táta skoro nikdy nebrečel. Dokázala bych spočítat na prstech jedné ruky, kolikrát jsem ho viděla uronit slzu.

„Eleanor…“ Eleanor mi říkal jenom tehdy, když to bylo vážné, a můj otec nikdy nebyl vážný člověk. Popotáhl a zavřel oči. „Je to těžké pro nás pro všechny. Chtěli jsme ti to říct hned, jak jsme se to dozvěděli, jenže jsme nevěděli jak. Navíc mámu čekaly ještě další testy a…“

„Jak moc je to zlé?“ zeptala jsem se.

Oba mlčeli.

Nemohlo to být dobré.

Měla jsem pocit, jako by se mi někdo pokoušel kousek po kousku vyrvat srdce z hrudi.

Máma si rukou zakryla ústa a slzy jí padaly pořád dál.

Táta znovu promluvil. Oslovil mě celým jménem – znovu. „Eleanor… prosím, snaž se to pochopit. Všichni budeme muset stát při sobě, abychom to zvládli.“

„Budeme s tím bojovat,“ slibovala máma. Její hlas byl však slabý, vyděšený, nejistý a rozechvělý. „Budeme s tím bojovat, Ellie, přísahám. Ty, tvůj otec i já. Budeme se bránit.“

Nemohla jsem dýchat. Chtěla jsem utéct pryč. Chtěla jsem se zvednout a vyběhnout z pokoje, ven z domu, pryč z této reality. Ale ten způsob, jakým se máminy oči dívaly do mých, jak bylo na první pohled znát, že ji to bolí, jak se každý kousek jejího těla třásl strachem a bolestí…

Nemohla jsem ji opustit.

Takhle ne.

Na pohovce jsem se k ní naklonila a objala ji oběma rukama. Zavrtala jsem jí hlavu na hruď a poslouchala, jak její srdce divoce bije. „Je mi to líto,“ zašeptala jsem, když mi z očí vytryskly slzy. Konečně jsem se poddala svému smutku. Nevěděla jsem, co víc bych mohla udělat, tak jsem ji držela ještě pevněji a pořád opakovala ta stejná slova. „Je mi to líto. Je mi to moc líto.“

Přitáhla si mě ještě blíž k sobě a tiskla mě tak pevně, jako by mě už nikdy nechtěla pustit. Po chvíli nás obě objaly tátovy paže a všichni tři jsme se k sobě mačkali tak silně, jako by šlo o život.

Naše slzy se synchronizovaly a my jsme zůstávali pohromadě jako nerozlučný tým.

Bolest však neustávala. Máma přiložila své rty na moje čelo a tiše pronesla slova, která mě rozplakala ještě víc. „Je mi to tak líto, Ellie.“

Ale všechno bude v pořádku, protože my s tím budeme bojovat.

Budeme s tím bojovat společně.

A nakonec vyhrajeme.

1

Eleanor

21. června 2003

Všechno, co jsem věděla o životě, jsem se naučila z Harryho Pottera.

Nazývala jsem ho největším učitelem životních lekcí a klidně bych přísahala, že mi nesčetněkrát zachránil život. Když jsem byla naštvaná, psala jsem kletby, které měly lidi proměnit v krysy, slimáky nebo ropuchy.

Netřeba dodávat, že jsem nebyla nijak zvlášť dobrá v komunikaci s ostatními lidmi, což mi nepřekáželo, protože jsem se lidem opravdu šikovně dokázala vyhýbat – no, alespoň do té doby, než jsem s nimi byla nucena komunikovat.

„Nařizuju ti, abys opustila svůj pokoj,“ prohlásila máma. Stála ve dveřích mé ložnice a otírala si dlaně o obličej. Hnědé vlasy měla spletené do ležérního drdolu a kolem pasu měla uvázanou malířskou zástěru, pod níž skrývala tričko s obrázkem kapely Pink Floyd. Neonově zelené tenisky měla pokryté barvou a růžové brýle s tlustými obroučkami jí seděly na temeni hlavy, zatímco se na mě zářivě usmívala.

Celý den malovala v garáži, protože o víkendech se mohla uvolnit a zcela se ponořit do své lásky k umění. Během pracovního týdne to byla milující máma a manželka, která nám dělala pomyšlení.

Ale o víkendu byla jiná, o víkendu si rozpustila vlasy.

Od diagnózy rakoviny uplynuly už dva měsíce a já jsem byla šťastná, kdykoliv máma malovala. Dokud malovala, měla jsem pocit, že je všechno v pořádku. Dokud byla sama sebou, dny byly snazší.

A většinou byla sama sebou. Někdy byla unavená, ale stejně to pořád byla máma. Jen si potřebovala zdřímnout o něco častěji než dřív.

Přimhouřila jsem oči a vzhlédla od rozečteného románu. „Nemůžeš jen tak vyhnat lidi z jejich pokojů.“

„Ale ano, ve skutečnosti můžeš. Mluvili jsme o tom s tvým otcem a oba ti nařizujeme, abys opustila tyto čtyři stěny. Jsou letní prázdniny! Musíš se stýkat se svými přáteli.“

Mé oči těkaly od ní ke knize a zase zpátky. „Co přesně si myslíš, že právě dělám?“ Milovala jsem svoji matku k smrti. Byla ze všech maminek na světě bezkonkurenčně ta nejlepší, ale toho odpoledne se ke mně zničehonic začala chovat naprosto bezohledně. Koneckonců, nebyl to jen tak ledajaký letní den. Bylo 21. června roku 2003, den, na který jsem čekala poslední tři roky.

Tři. Dlouhé. Bolestné. Roky.

Opravdu se chovala, jako by si nevzpomínala, že právě dnes vyšel Harry Potter a Fénixův řád. To, že vůbec měla tu drzost mluvit o něčem jiném než o Harrym, Ronovi a Hermioně, bylo do nebe volající.

„Eleanor, máš letní prázdniny, a zatím jsi ještě neopustila svůj pokoj.“

„Protože jsem si musela znovu přečíst první čtyři knihy o Harrym Potterovi, abych se připravila na tuhle.“ Ve skutečnosti by měla mít pochopení. Bylo to stejné, jako když za jejích časů vyšlo nové album Black Sabbath a babička by ji poslala pro mléko do obchodu na rohu, místo aby jí dovolila si ho poslechnout.

Zkrátka úplně mimo.

Black Sabbath je mnohem víc než mlíko.

Harry Potter je mnohem důležitější než společenský život.

„Shay mi říkala, že se dnes večer koná party,“ nadhodila máma a plácla sebou na moji postel. „Nejspíš tam bude tráva a alkohol,“ zavtipkovala a šťouchla do mě.

„Ach, bože!“ zvolala jsem přehnaně afektovaně. „Jak bych si mohla nechat ujít něco takovýho?“

„No dobře, vím, že na večírky tě moc neužije, ale mám pocit, že každý šestnáctiletý člověk by měl alespoň jednou v životě zažít nějakou tu party bez dozoru.“

„Proč bych to měla dělat? A hlavně – proč ty bys měla chtít, abych tam šla?“

„Od začátku letních prázdnin jsme neměli sex,“ přispěl k hovoru táta. Prozaicky, jak měl ve zvyku.

„Tatííí!“ zasténala jsem a zakryla si uši. „Nech toho!“

Vešel do pokoje, taky se posadil na moji postel a objal mámu. „Ale no tak, Ellie. Všichni víme, že pohlavní styk je krásný, přirozený akt, který bychom měli všichni oslavovat, pokud je touha po něm vzájemná a uskuteční se úctyhodným způsobem.“

„Panebože, prosím tě, přestaň o tom mluvit! Vážně s tím přestaň.“ Ještě víc jsem si zacpala uši a oni se oba rozesmáli.

„Jenom si z tebe utahuje, ale doufali jsme, že uspořádáme hororový maraton, a moc dobře víme, jak nesnášíš horory,“ prohlásila máma a já jí byla vlastně vděčná za její varování.

Jednou, když jsem ještě byla malá, přistihla jsem je při sledování hororu Chucky. Celé týdny jsem pak byla přesvědčená, že moje panenky po mně jdou. Pro jistotu jsem se zbavila všech svých plyšáků. Člověk si ani neuvědomí, jak strašidelné jsou Cabbage Patch Kids, dokud si je nepředstaví s řeznickým nožem v ruce.

A už vůbec jsem nechtěla vzpomínat na ten večer, kdy si táta myslel, že už jsem dost velká na to, abych se s nimi dívala na Osvícení.

Pozor, spoiler: ještě jsem na to nebyla dost velká.

A od té doby, kdykoliv plánovali hororový večer, jsem se pokaždé domluvila se Shay, že budu spát u ní. Vlastně jsem s tím neměla problém, nebýt ovšem té skutečnosti, že právě dnes byl ten večer všech večerů.

„Nemohli byste s tím ještě pár dní počkat?“ opáčila jsem.

„To bychom rádi, ale protože dnes máme výročí…,“ spolkla máma konec věty, očividně v domnění, že to bude stačit k tomu, aby mě přesvědčila.

Pozor, spoiler: nestačilo to.

„Proboha, to je dneska?“ protáhla jsem. „Nebylo to už loni?“

Táta se ušklíbl. „To je na hlavu – pamatuješ si datum vydání knihy, ale nepamatuješ si výročí vlastních rodičů.“

„Pochopil bys to, kdyby sis ty knížky někdy přečetl, tati.“

„Mám to na seznamu úkolů,“ zažertoval. To říkal už od té doby, kdy vyšla první kniha o Harrym Potterovi. Takže mě to vůbec nedojalo.

„Ellie, jenom se ti snažíme naznačit, že pro tvého otce a pro mě by bylo skvělé mít dnes večer dům jenom pro sebe. A navíc, víš, jak je pro nás těžké najít si čas o samotě na… no, však víš,“ okomentovala to máma.

„Prostě chceme mít sex,“ nebral si táta servítky. „Abych byl upřímný, samozřejmě, že můžeš zůstat doma, ale sama víš, jak jsou tu tenké zdi. Takže, pokud si chceš užít křik hororových postav završený křikem vlastní matky, rozhodně zůstaň.“

„Pro lásku boží… jenom bych si přála, abys o tom konečně přestal mluvit!“

Oblíbenou kratochvílí mých rodičů bylo utahovat si ze mě. Byli v tom nepřekonatelní, pokaždé měli ohromnou radost z mých rozpaků.

Táta se nemohl ubránit tomu, aby si mě ještě víc nedobíral. „Jestli chceš, můžeš si vzít špunty do uší, když budeme…“

Vyskočila jsem z postele a zařvala: „Dobře! Dobře! Vyhráli jste. Půjdu na ten večírek se Shay.“

Oba se potěšeně uculovali.

„I když si myslím, že je od vás neomalené mluvit o sexu a přivádět mě do rozpaků jen proto, abyste dosáhli svého.“

„Ale zlatíčko.“ Máma se usmála a položila hlavu tátovi na rameno. Pevně ji objal. Byli pořád tak strašně zamilovaní. „Nejlepší na rodičovství je znepříjemňovat puberťákovi život. Pamatuj si to.“

„Uložím si tu drahocennou radu do šuplíku. Vrátím se v deset, tak mi ji do té doby zabalte.“

„Dobře, ale dnes si můžeš večerku protáhnout do půlnoci! Mladá jsi jenom jednou! A teď už běž a pořádně si to užij!“ volal za mnou táta. „A dávej pozor na Shay, ano?“

„Provedu.“

„Ještě počkej, nechceš nějaké kondomy?“ vypálila máma. Celá jsem se schoulila do sebe, jak mi bylo trapně, ale ona si to očividně užívala.

„Ne, maminko! Děkuju, nechci!“

„Jsi v pohodě?“ zeptala se Shay. Dívala se přitom do zrcátka a nanášela si další vrstvu lesku na rty, zatímco jsme stály na přední verandě domu, kde se konala party. Moje sestřenice Shay byla překrásná. Byl to takový ten druh krásy, že to u středoškolačky vypadalo až nefér, ale Shay tak vypadala odjakživa. Moje teta Camila byla nádherná Hispánka a Shay byla celá po ní, což pro ni bylo požehnáním, protože strýc Kurt byl vážně kretén. Čím méně společného měla Shay se svým otcem, tím lépe pro ni, opravdu.

Byla jsem si jistá, že v den, kdy se Shay narodila, odkutálela se rovnou na červený koberec, a když se jí paparazzi ptali, co to má na sobě, opáčila: „Dupačky značky JC Penney.“

Vlasy měla ebenově černé jako Sněhurka, oči temně čokoládové, s řasami, o kterých snila každá dívka. Byla zaoblená na těch správných místech, kde jsem já byla úplně plochá. Ale to nejlepší na Shay bylo, že si svoji krásu vůbec neuvědomovala. Byla jedním z nejpragmatičtějších a nejzábavnějších lidí, jaké jsem kdy potkala. Navíc měla pifku na muže, kvůli tomu pitomci svému otci.

Od té doby, co se Shayini rodiče rozešli, jsme o Kurtovi moc nemluvily a já jsem byla přesvědčená, že je to tak nejlepší. Kdykoliv se Shay zmínila o svém otci, nazvala ho posraným sráčem, který se na ni i na její mámu vysral.

Táta stále nazýval Kurta svým bratrem, i když na to nebyl nijak pyšný. Bylo to podobné, jako když se Lví král Mufasa hlásil ke svému bratru Scarovi, i když věděl, že je to lump.

Možná by všechno bylo jinak, kdyby dal Mufasa Scara na černou listinu.

Hakuna matata.

Shay se nikdy nevyjádřila v tom smyslu, že by nenáviděla muže, ale jednoznačně se označila za milovnici žen.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

První část

PROLOG

1