Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Výzva

Vydání první

Copyright © 2020 by Elle Kennedy

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2428. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Dare vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover photographs: © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2021 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1572-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1573-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Elle Kennedy

VÝZVA

Cyklus Briar U (4)

1. kapitola

Taylor

Je pátek večer a já se dívám, jak se největší mozky mojí generace ničí panáky želé a modrým koktejlem rozlévaným z dvacetilitrového kýblu. Všude se svíjí zpocená polonahá těla lidí zhypnotizovaných podprahově vnímanými vlnami elektronického vzrušení. Dům je od sklepa po půdu přecpaný budoucími psychology, kteří si sem přijeli vybít frustraci z rodičů zklamaných ze svých nic netušících potomků, budoucích magistrů. Posluchači politologie tu připravují půdu pro šeky, které budou za deset let vypisovat svým vyděračům za mlčení.

Jinými slovy se právě v Řecké čtvrti koná další typická párty.

„Všimla sis někdy, že taneční hudba někdy zní, jako když posloucháš opilce při sexu?“ nadhodí Sasha Lennoxová. Postává se mnou v koutě, kam jsme se vecpaly mezi stojací kyvadlové hodiny a lampu a kde se co nejlépe snažíme splynout s nábytkem.

Chápe to.

Je první víkend po jarních prázdninách, což znamená, že se v domě našeho sesterstva Kappa Chí koná výroční Jarňáková kocovinová párty. Coby kappy se jí musíme zúčastnit, přestože je naše přítomnost zde spíš dekorativní než praktická.

„Vážně by nikoho neurazilo, kdyby ta hudba měla aspoň nějakou melodii. Tohle…“ Sasha nakrčí nos a škubne hlavou, když se ze stereo soupravy ozve kvílení sirény následované ohlušujícím zaduněním basů. „Tohle zní spíš jako něco, co CIA používala na zfetované pokusné subjekty v rámci projektu MKULTRA.“

Rozkašlu se smíchem a málem se přitom udusím obsahem kelímku s punčem podle kdovíjakého youtubového receptu na párty punč, který poslední hodinu usrkávám. Sasha má coby studentka hudební vědy téměř náboženský odpor vůči čemukoli, co není hrané naživo. Právě teď by raději seděla v první řadě na koncertu v nějaké putice s ozvěnou kytary Gibson Les Paul v uších, než aby ji někdo přistihl pod probleskujícím techno kaleidoskopem světel hudebního klubu.

Nechápejte mě špatně, Sasha ani já nemáme nic proti zábavě. Často vyrazíme do barů v kampusu, občas si zajedeme do města na karaoke (tam tedy zpívá ona, já ji jen povzbuzuju v bezpečí ve stínech). Jednou jsme se dokonce ve tři ráno ztratily v parku Boston Common, a to jsme byly naprosto střízlivé. Tehdy byla taková tma, že Sasha omylem spadla do rybníka a málem ji tam napadla labuť. Věřte mi, umíme se bavit.

Rituál, při němž si posluchači univerzity otupují mysl všemožnými dryáky, pod jejichž vlivem zaměňují opilství za přitažlivost a absenci zábran za osobnost, ovšem mezi naše oblíbené kratochvíle opravdu nepatří.

„A hele.“ Sasha do mě dloubne loktem, když se ze vstupní haly ozve křik a hvízdání. „Potížisti jsou tady.“

Do dveří za skandování „Briar! Briar!“ vpadne hradba okatě vystavované mužnosti.

Jako když Divocí zaútočili na Černý hrad, se do domu vřítí mohutní obři z hokejového týmu Briarovy univerzity, všichni se širokými rameny a svalnatými hruďmi.

„Volejme sláva vítězným hrdinům,“ prohlásím sarkasticky, zatímco Sasha schová posměšný úšklebek za palec.

Hokejový tým dnes vyhrál zápas, čímž se dostal do prvního kola národního šampionátu. Vím to díky tomu, že Linley, naše sestra z Kappy, chodí s náhradníkem týmu, takže strávila den na zápasu, který proseděla na Snapchatu, zatímco my jsme umývaly záchody, luxovaly a míchaly koktejly na párty. Když chodíte s celebritami, holt máte určité výhody. Ačkoli náhradník, který by šel na led jako to úplně poslední řešení, není vyloženě princ Harry, spíš něco jako feťácký synek někoho z princova blízkého okolí.

Sasha si vytáhne mobil zpoza pasu obepnutých legín z umělé kůže a mrkne na čas.

Nakouknu na displej a zasténám. Panebože, teprve jedenáct? Už teď mám pocit, že snad každou chvíli dostanu migrénu.

„Ne, to je dobře,“ namítne. „Za dvacet minut ty gorily vyžahnou sud a vrhnou se i na ten zbytek alkoholu. V tu chvíli tu končím. Řekla bych, že tak nejvýš do půl hodiny.“

Prezidentka našeho sesterstva Charlotte Cagneyová neřekla přesně, jak dlouho tu musíme zůstat, abychom si mohly odškrtnout povinnou účast. Obvykle to bývá tak, že jakmile nezbyde v domě kapka pitiva, lidi vyrazí hledat afterpárty a v tu chvíli je hračka se nepozorovaně vypařit. Jak znám Sashu, odjede do Bostonu na nějaký živý koncert.

My dvě platíme v Kappě Chí za vyvrhelkyně. Každá z nás se k sesterstvu přidala ze svého, vlastně ani ne moc dobrého důvodu. Sasha kvůli rodině. Její matka, matka matky i matka matky její matky a tak dál – všechny patřily ke Kappě, a tak nikdy ani nepřicházelo v úvahu, že by Sasha ve své akademické kariéře v tomto odkazu nepokračovala. Mohla se buď ke Kappě přidat, nebo by musela něčemu tak „frivolnímu a požitkářskému“, jako je studium hudby, zamávat na rozloučenou. Pochází z lékařské rodiny, která její rozhodnutí už tak dost kritizuje.

Co se mě týče, no, asi jsem si život na vysoké příliš idealizovala. Myslela jsem, že se z nicky na střední proměním v členku univerzitní smetánky. Že to pro mě bude nová šance. Že se mi život úplně změní. Problém je, že připojit se k jejich klubu, nosit jejich písmena a snažit se přetrpět celé týdny svaté indoktrinace neměly kýžený efekt. Nevyšla jsem z toho všeho jako zbrusu nový člověk. Spíš jako by všichni ostatní popíjeli sladké limonády a viděli krásné barvy, zatímco já stále postávám ve tmě s kelímkem na červeno obarvené vody.

„Čau!“ pozdraví nás kluk se zakaleným pohledem, který se kymácivě přitočí k Sashe a přitom bezostyšně mluví k mým prsům. Když takhle stojíme vedle sebe, působíme jako jedna dokonalá žádoucí žena. Ona díky výjimečně symetrickému obličeji a štíhlé postavě a já díky obrovským ňadrům. „Chcete něco k pití?“

„Ne, díky,“ křikne Sasha přes dunící hudbu. Obě zvedneme svoje skoro plné kelímky – strategický nástroj, díky němuž se dokážeme zbavit nadržených kluků z bratrstev.

„A co si zatancovat?“ zeptá se kluk a přitom se nakloní k mojí hrudi, jako by mluvil k mikrofonu u drive-inu fastfoodového řetězce.

„Je mi líto,“ odpovím, „ale moje holky tancovat neumí.“

Nevím, jestli mě slyší, nebo pochytí moje opovržení, ale přikývne a stejnou cestou odejde.

„Tvoje prsa oplývají vlastní gravitační silou, která přitahuje jenom debily,“ odfrkne si Sasha.

„To si ani nedovedeš představit.“

Jednoho dne jsem se vzbudila s pocitem, jako by mi na hrudi vyrašily dva obří nádory. Tyhle melouny, které všude chodí o deset minut dřív než já, s sebou nosím už od základky. Nevím, kdo pro koho představuje větší riziko, jestli já, nebo Sasha. Moje prsa, nebo její obličej. Lidi se za ní otáčejí, i když jen vejde do knihovny. Kluci v její přítomnosti zakopávají o vlastní nohy a zapomínají svoje jména.

Domem se ozve hlasité prásk, až sebou všichni škubnou a zakryjí si uši. Rozhostí se zmatené ticho, zatímco všem přítomným ještě pořád píská v uších.

„Reprák bouchnul!“ zakřičí z vedlejší místnosti jedna z našich sester.

Odevšad se ozve bučení.

Lidi naštvaně bručí, zatímco se kappy snaží rychle vymyslet, jak večírek zachránit, než se naši neklidní hosté vzbouří. Sasha se svoje nadšení ani nesnaží skrývat. Hodí po mně pohledem, který jasně říká, že se nám třeba přece jenom povede z téhle párty utéct.

A pak se bohužel ozve Abigail Hobbesová.

Díváme se, jak se v pidi černých šatech nese mezi namačkaným davem, platinové vlasy má natočené do dokonalých prstýnků. Tleskne a hlasem, který by dokázal rozříznout sklo, si vyžádá pozornost všech přítomných, kteří se zadívají na její jasně červené rty.

„Poslouchejte, lidi! Je čas na výzvu!“

Lidi začnou jásat a do pokoje se natlačí ještě další těla. Hra je v Kappě oblíbenou tradicí a jde v ní přesně o to, co název napovídá. Někdo vás vyzve ke splnění úkolu a vy ho musíte udělat – bez výjimky. Zadání, která jsou občas vtipná a často brutální, už vyústila v několik zatčení, nejméně jedno vyloučení a proslýchá se, že výsledkem bylo i pár dětí.

„Tak se na to podíváme…“ Viceprezidentka našeho domu si přitiskne špičku upraveného ukazováku na bradu a pomalu se otočí kolem dokola, aby si vybrala první oběť. „Kdo to jenom bude?“

Jasně že se ty její proradné zelené oči zastaví přímo v koutu, kde se ke zdi tiskneme já se Sashou. Abigail k nám okamžitě zlomyslně zamíří.

„Ach, zlatíčko,“ osloví mě s lesklýma očima, které prozrazují, že toho vypila už příliš. „Uvolni se trochu, máme přece párty. Tváříš se, jako bys objevila další strii.“

Opilá Abigail umí být pěkně zlá a já jsem její oblíbený cíl. Už jsem si na to zvykla, avšak smích, který její poznámky vyvolají, ve mně pokaždé zanechá jizvu. Už od dvanácti let jsou moje křivky prokletím mé existence.

„Ach, zlatíčko,“ napodobí ji Sasha a dramaticky jí ukáže prostředník. „Co kdybys vysmahla?“

„Ale no tak,“ pitvoří se Abigail výsměšným dětským hláskem. „Taytay přece ví, že si jenom dělám legraci.“ Svoje prohlášení doprovodí dloubnutím do mého břicha, jako bych byla panáček Michelin.

„A my zas nezapomínáme na tvoje řídnoucí vlasy, Abi.“

Musím se kousnout do rtu, abych se nad Sashinou odpovědí nerozesmála. Ví, že mi v konfliktních situacích vypíná mozek, a bez váhání na moji obranu vystrčí drápy.

Abigail odpoví sarkastickým smíchem.

„Tak hrajeme, nebo ne?“ ozve se Abigailina vlezdoprdelka Jules Munnová. Vysoká brunetka k nám dojde a změří si nás znuděným pohledem. „O co jde? Sasha se tu snaží vycouvat z výzvy jako na Oslavě sklizně?“

„Dej pokoj,“ odsekne Sasha. „Vyzvala jsi mě, ať prohodím cihlu oknem našeho děkana. Nenechám se kvůli dětinské hře jednoho sesterstva vyloučit z univerzity.“

Jules povytáhne obočí. „Neurazila náhodou právě starobylou tradici, Abi? Protože podle mě ji urazila.“

„Ano, urazila. Ale neboj, Sasho, můžeš to napravit,“ nabídne jí Abigail sladce a pak se odmlčí. „Hm, vyzývám tě, abys…“ Otočí se k našemu obecenstvu, zatímco uvažuje, jakou výzvu Sashe uloží. Chce si být jistá, že jí všichni věnují pozornost. Pak se prudce otočí zas k Sashe. „Udělala dvojitýho dvojáka a zazpívala hymnu naší pobočky.“

Moje nejlepší kamarádka si odfrkne a pokrčí rameny, jako by se ptala: Nic víc?

„Vzhůru nohama a pozpátku,“ dodá Abigail.

Sasha vycení zuby a skoro na ni i zavrčí. Přítomní kluci se pobaveně rozhýkají. Chlapi holt milujou, když se holky perou.

„Fajn.“ Sasha obrátí oči v sloup, poodejde o několik kroků a zatřese pažemi jako boxer, který se zahřívá před zápasem.

Dvojitý dvoják je další tradice večírků v Kappě a obnáší dvojitého panáka čehokoli, co leží poblíž, následuje deset sekund pití piva z trychtýře a deset sekund stání na sudu s pivem. Často to nedají ani ti největší ochlastové mezi námi. Abigail k tomu přidala stojku a zpěv hymny pozpátku, protože chtěla být prostě jenom extra krutá.

Sasha však nikdy nevycouvala z žádné výzvy, pokud jí za ni nehrozilo vyloučení. Sváže si husté černé vlasy do culíku, převezme si panáka, který se před ní odněkud zjevil, a poslušně do sebe hodí nejdřív jednoho a pak i druhého. Pití piva zvládne levou zadní, zatímco jí při něm dva kluci z Théty drží trychtýř a dav ji křikem povzbuzuje. Za kakofonie jásotu udělá stojku na soudku s pivem a dvoumetroví hokejisti jí drží nohy ve vzduchu. Když se zas postaví na zem, na všechny udělá dojem, že se vůbec udrží na nohou, navíc že dokáže udržet rovnováhu. Ta holka je bojovnice.

„Ustupte!“ zavelí Sasha a lidi se stáhnou ode zdi.

S ladností gymnastky zvedne ruce do vzduchu a udělá polohvězdu, až se na rukou přitiskne zády ke zdi. Hlasitě a sebejistě ze sebe vychrlí slova hymny našeho sesterstva pozpátku, zatímco my ostatní v duchu rychle kontrolujeme, jestli to říká správně.

Když je po všem, Sasha se elegantně překlopí zpátky na nohy a pokloní se přihlížejícím, kteří ji odmění bouřlivým potleskem.

„Ty jsi snad robot!“ směju se, když se vrátí ke mně do našeho kouta trapáků. „Krásný doskok.“

„Neexistuje nic, na čem bych nedokázala stát.“ V prváku měla Sasha našlápnuto na kvalifikaci na olympiádu coby jedna z nejlepších gymnastek se zaměřením na přeskok, když si však na ledu zranila koleno, měla po gymnastické kariéře.

Abigail, která by za nic na světě nedovolila, aby ji něco zastínilo, se otočí ke mně. „Jsi na řadě, Taylor.“

Zhluboka se nadechnu. Srdce mi uhání. Už teď cítím, jak mi hoří tváře. Abigail, které neunikne, jak je mi celá tahle situace nepříjemná, se usměje jako žralok, jenž vycítil zmítajícího se tuleně. Obrním se, abych se na ten zlomyslný úkol, ať už bude jakýkoli, připravila.

„Vyzývám tě…“ Přejede si zuby po spodním rtu. Vidím v jejích očích svoje blížící se ponížení, ještě než otevře pusu. „Přemluv kluka podle mého výběru, aby tě vzal nahoru.“

Mrcha.

Kluci, kteří ještě pořád sledují tuto dokonalou ukázku ženské agrese, začnou pískat a pořvávat.

„No tak, Abi. Znásilnění se opravdu nedá považovat za hru na párty.“ Sasha se postaví přede mě, aby mě ochránila svým tělem.

Abigail obrátí oči v sloup. „Zas nemusíš být tak dramatická. Vyberu jí někoho fajnovýho. Někoho, s kým by si to chtěla rozdat každá. I Taylor.“

Panebože, prosím, nenuť mě do toho.

K mé čiré úlevě dorazí pomoc v podobě Taylor Swift.

„Opraveno!“ křikne jedna z našich sester, když se domem opět rozezní hudba.

Swiftčino „Blank Space“ doprovodí nadšené výkřiky a hosté ztratí o tu Abigailinu pitomou hru zájem. Rozejdou se, aby si doplnili pití a vrátili se k rytmické předehře v podobě tance.

Děkuju ti, rajcovnější a hubenější Taylor.

K mému rozčarování to Abigail neodradilo. „Hmm, kdopak bude ten šťastlivec…“

Polknu zasténání. Doufala jsem, že toho nechá, ale jsem holt naivní. Jakmile je výzva vyřčena a členka sesterstva úkol nesplní dle svých nejlepších schopností, ostatní jí budou nemilosrdně zatápět, dokud ji nevystřídá jiná nebohá chuděra. A pokud by do toho měla Abigail co mluvit, znamenalo by to, že by k tomu došlo asi tak tři týdny po věčnosti.

Postaví se na špičky a rozhlédne se přes hlavy přítomných, aby zhodnotila možné alternativy. Po chvíli se ke mně se širokým úsměvem na tváři opět otočí.

„Vyzývám tě, abys svedla Conora Edwardse.“

Zatraceně.

Sakrapráce.

Ano, vím, kdo Conor je. Vědí to všichni. Je členem hokejového týmu a pravidelně se objevuje na večírcích v Řecké čtvrti. Pravidelně se objevuje i v postelích sester z Řecké čtvrti. Nejvíc se ovšem proslavil tím, že je pravděpodobně tím nejvíc sexy klukem ze třeťáku. Což znamená, že je těžce mimo moji ligu. Perfektní volba, pokud je cílem téhle výzvy mé ponížení z toho, že mě kluk odmítne a vysměje se mi do očí.

„Rachel je ještě pořád v Daytoně,“ dodá Abigail. „Můžeš využít její ložnici.“

„Abigail, prosím,“ vyhrknu. Prosím ji, aby to nechala být. Moje prosba ji však jen utvrdí v tom, co dělá.

„Copak, Taytay? Nevzpomínám si, že by ti někdy vadilo líbat se při výzvě s jinými kluky. Nebo tě rajcuje jenom svádět kluky ostatních holek?“

Přesně o tohle jde Abigail primárně: o pomstu za chybu, za kterou mě nutí platit od prvního dne druhého ročníku. Bez ohledu na to, kolikrát jsem se omluvila nebo jak upřímně lituju, že jsem ranila její city, Abigail se rozhodla bavit se mým utrpením.

„Měla bys s tou svojí agresivní mrchotidou zajít k doktorovi,“ vyštěkne Sasha.

„Chudák Taylor, mrňavá prudérka. Zády se k ní neotáčej, páč ti šlohne kluka,“ zazpívá Abigail. Jules se k ní přidá a zpívají sborově.

Jejich výsměch mě bodá do nervů za očima a v prstech ztratím cit. Nejradši bych se propadla. Vsákla se do zdi. Spontánně vzplála a proměnila se v prach, který popadá do mísy s punčem. Cokoli, hlavně když už nebudu muset teď a tady trpět. Nesnáším nevyžádanou pozornost a jejich výsměšné poznámky k nám obrátily už několik opilých párů očí. Ještě několik vteřin a celý dům začne zpívat o tom, jak jsem prudérní, což by bylo jak vystřižené z mé nejhorší noční můry.

„Fajn!“ vyhrknu.

„Jak chcete. Přijímám výzvu.“

Abigail se vítězoslavně usměje. Je s podivem, že jí nezačaly téct z koutků úst sliny.

„Tak si jdi pro svého chlapa,“ pobídne mě a v obšírném gestu natáhne ruku.

Kousnu se do rtu a projdu kolem její hubené paže. Conora spatřím u pivního pongu v jídelně.

Kruci, ten je ale vysoký. A ramena má neskutečně široká. Do očí mu nevidím, mám však dokonalý výhled na jeho ostře řezaný profil a delší blonďaté vlasy, které má shrnuté z čela. Mělo by být protizákonné, aby byl člověk takhle pohledný.

No tak, jsi už velká holka, Taylor.

Zhluboka se nadechnu, obrním se a vyrazím k nic netušícímu Conoru Edwardsovi.

2. kapitola

Conor

Kluci se dneska utrhli ze řetězu. Jsme na téhle párty v domě sesterstva asi tak dvacet minut a Gavin s Alecem si už stihli holýma rukama roztrhat trika a právě teď machrujou u stolu s pivním pongem jak dva barbaři. Musím ale přiznat, že po našem vítězném zápasu se taky cítím docela drsně. Ještě dvě vítězství a dostaneme se na šampionát. Nikdo to sice nevysloví nahlas, aby to nezakřikl, mám ovšem pocit, že tenhle rok bude patřit nám.

„Cone, padej sem, vole,“ houkne po mně Hunter přes celou místnost. Právě s několika dalšími kluky připravuje řady panáků. „A dotáhni s sebou i ty dva dementy.“

Shromáždíme tým, jehož členové jsou všichni rudí a sjetí adrenalinem. Všichni zvednou panáky a náš kapitán Hunter Davenport pronese projev. Ani nemusí křičet, protože asi před deseti minutami přestala hrát hudba. Co chvíli si všimnu holek ze sesterstva, které v panice pobíhají kolem reproduktorů v obýváku sem a tam.

Hunter všechny přejede pohledem. „Chci jenom říct, že jsem na nás zatraceně pyšnej za to, jak jsme se zatím jako tým letos předvedli. Kryjeme si záda a všichni do toho dávají maximum. Ještě dvě utkání, pánové. Ještě dvě a razíme na lov. Takže si to tu dneska užijte. Rozjeďte to tu. A pak se budem soustředit na ten poslední krok, co nás dělí od cíle.“

Ještě pořád mi to občas nepřipadá tak docela skutečné. Já, takový grázlík, studuju na prestižní univerzitě, mezi slušnými potomky bohatých rodin a zakladatelů nadnárodních společností. I když jsem s kamarády, ke kterým mám hned po mámě nejblíž, ještě občas se ze zvyku hlídám. Jako by hrozilo, že se každou chvíli dozvědí, kdo doopravdy jsem.

Zařveme „Hokejisti z Briaru!“ a kopneme do sebe panáky. Bucky polkne a pak ze sebe vyrazí hrdelní válečný řev. V první chvíli nás tím všechny vyděsí a pak se rozesmějeme.

„Klídek, draku. Šetři si to na led,“ poradím mu.

Buckymu je to u zádele. Na to je příliš nalitý. Mladý, pitomý a plný špatných úmyslů. Dneska večer jistě udělá nějaké mladé dámě radost.

Když už je řeč o dámách, netrvá dlouho, a sotva se pustíme do dalšího kola pivního pongu, shluknou se u našeho stolu. Tentokrát hraje Hunter se svojí přítelkyní Demi proti mně a Fosterovi. Hunterova holka nehraje fér. Svlékla si mikinu na zip a teď tu stojí jenom v tenkém bílém tílku přes černou podprsenku, díky které nám strategicky cpe ňadra div ne pod nos, aby nás rozptýlila. A zatraceně to funguje. Foster najednou nevidí nic než prsa a při dalším hodu úplně mine stůl.

„K sakru, Demi,“ zavrčím, „strkej si ty věci někam jinam.“

„Které? Tyhle?“ Popadne si je do dlaní a prakticky si je nadzvedne až ke krku, zatímco se nepříliš úspěšně snaží tvářit nevinně.

Hunter bez problémů vhodí míček do jednoho z našich kelímků.

Demi na mě mrkne. „Je mi líto, ale omlouvat se nebudu.“

„Jestli si chce tvoje holka sundat tílko, tak klidně hru vzdám,“ pokusí se Foster Huntera vyprovokovat.

Nedá to moc práce. Hunter si s aktivovaným režimem neandertálce přetáhne triko přes hlavu a navleče ho na Demi, na které spíš vypadá jako pytlovité šaty. „Oči na kelímky, volové.“

Polknu smích a raději mu nepřipomenu, že Demi Davisová by vypadala sexy i v pytli od brambor. Kdysi dávno bych do ní i šel, ale všichni v týmu jsme věděli, že je náš kapitán do té holky blázen, a to ještě předtím, než si to uvědomil sám Hunter. Těm dvěma akorát chvíli trvalo, než jim to taky docvaklo.

Moje vyhlídky pro dnešní večer nevypadají moc dobře. Jasně, jsou tu krásný baby. Když se mi podaří vhodit míček do jednoho z Hunterova a Demiina kelímku, jedna brunetka se na mě pokusí vyšplhat a políbit mě na krk. Všechny ty holky ale působí příliš hladově a žádná se mnou nic nedělá.

Po pravdě mi všechny ty holky začaly splývat. Co jsem na podzim přestoupil na Briar, spal jsem už s pěknou řádkou ženských. Obrátit holce svět vzhůru nohama, postarat se, aby se se mnou cítila výjimečná, to je moje specializace. Jenže – a kdybych tohle přiznal kámošům, do smrti by ze mě měli prdel – ani jedna z těch holek, s kterými jsem si to rozdal, se vůbec nesnažila, abych si s ní připadal výjimečný já. Několik jich předstíralo, že mě chtějí poznat blíž, pro většinu ovšem představuju jen zářez na pažbě, naleštěnou trofej, kterou můžou mávat závistivým kamarádkám před nosem. V polovině případů se ani nesnaží o konverzaci. Rovnou mi strčí jazyk do krku a ruce do kalhot.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

1. kapitola

2. kapitola