„Můj otec byl válečný zločinec,

ale mám ho rád“

2014

Niklas Frank

Bratře Normane!

Copyright © 2013 by Verlag J. H. W. Dietz Nachf. GmbH

This edition published in agreement with the Proprietors through PNLA/Piergiorgio Nicolazzini Literary Agency

© 2014 Translation Vlastimil Dominik

Překlad básní Zbyněk Fišer

ISBN 978-80-87788-16-5 (tištěná verze)

ISBN 978-80-87788-24-0 (ePub)

ISBN 978-80-87788-26-4 (mobi)

Věnováno Hanno

PŘEDMLUVA

ČÍST, ANEBO NEČÍST?

Raději snad tuto krutou, nelítostnou knihu nečtěte. Máte zapotřebí, abyste byli zatahováni do nechutných hlubin duše jednoho válečného zločince a jeho rodiny? Když se do čtení přece jen pustíte, stane se vám nejednou, že si pomyslíte: to už musíme být u samého dna lidské nízkosti… Ale tu se doma u Franků otevřou nové prostory zla, na které je třeba ptát se dál. A hned za náznaky nahlédnutí viny či lítosti budete vtaženi do dalších temných slují útěšných lží.

Nejmladší syn „Řezníka Poláků“, generálního guvernéra okupovaného Polska Hanse Franka, dnes už pětasedmdesátiletý Niklas Frank, se nezastaví před ničím. Nestačí mu, že již napsal krutou knihu o svém otci – toho v ní doprovodil až na popraviště, jako kdyby byl sám když ne jeho katem, tak alespoň dohlížejícím lékařem; nestačí mu, že pak napsal i o své kruté, chladné matce; měl před sebou pořád ještě „nepopsaného“ staršího bratra Normana. Jediného z pěti sourozenců, který byl ochoten podrobit se nekonečnému, mučivému tázání. Ačkoli čím více se blížil smrti, tím více prý svého otce – miloval…

Snad všechno, úplně všechno bude v knize nakonec odhaleno, nic nezůstane vskrytu, ale čtenáře varuji: úleva, natož katarze se na poslední stránce nedostaví. Stejně totiž nepochopíte, jak mohl otec Frank páchat tolik zla a přitom ani jeho žena, jeho dcery a ani dva z jeho tří synů nedokázali uznat otcovu vinu. Projevit lítost. Otce obdivovali, ba zbožňovali. Občas byli ochotni cosi připustit, ale pak to zase rychle vzali zpátky. Tak to dělali celý život.

Ne, beru své varování zpátky: musíte tuto knihu číst! Není totiž jen o Hansu Frankovi, o jeho silné, chamtivé, bezohledné ženě, slepé k utrpení kolem, není ani pouze o jejich dětech. Ta kniha je také o vině, o odpovědnosti nacistické, německé, a to se týká nejen milionů Židů a Poláků, které mají Frankovi na svědomí, ale i nás Čechů, Moravanů a Slezanů. Po nich a po Romech bychom přece přišli na řadu my.

Autor nás přiměje, abychom s ním odkrývali jednu vrstvu přiznaných vin za druhou, vrstvy vin, proložené vrstvami pokrytectví a zapírání: v jedné se činí pokání a omlouvá se, další je ale vrstva hrdosti! A pod ní se nacházejí ještě další a další vrstvy. Musíte text číst, aby vás napadlo, že to všechno možná nemáme definitivně za sebou.

Musíte? Nebudete patřit mezi ty, kteří knihu odloží nedočtenou? Počítejte předem s tím, že autor vás neušetří ani nejmorbidnějších detailů bratrovy pitvy. Ano, pitvy jeho těla; ocitnete se totiž s autorem a jeho bratrem nejen nad nekonečnými lahvemi „šnapsu“, kdy se pitvá duše, ale také v opravdové pitevně: Norman ještě před smrtí daroval své tělo nemocnici… Když pitvat, tak pitvat! Se zkušeným patologem a vyděšenými studenty medicíny. Máte ale zapotřebí poznat do detailů všechny Normanovy tělesné orgány a dozvědět se vše o jeho fyzické schránce? Při té příležitosti též o jeho cynických vztazích k ženám? Chcete o tom všem vědět? Souvisí to s otcem obou bratrů a s jeho vinami? S Normanovým uhýbáním před pravdou? Autor si to zřejmě myslí.

Ba ne, musíte knihu číst, protože až ji otřeseni anebo s rozpaky, možná s ošklivostí zavřete dočtenou, budete vědět mnohem víc o tom, co především dalo nacismu jeho virulenci, důslednost, bezohlednost. Že to byla určitě i hrabivost, touha po bohatství. Po dalším a dalším „životním prostoru“. Ale bylo to hlavně neotřesitelné, nacisty a Hitlerem Němcům vštěpované vědomí jejich nadřazenosti nad ostatními národy. V této knize nad Poláky a Židy. Vědomí, které si Němci ochotně přisvojili. Slova, jimiž se v rodině Frankových mluví o příslušnících těchto méněcenných pronárodů, předem ospravedlňují to, jak s nimi potom bude zacházeno. Pochopíte, proč panstvu na krakovském hradě nepřipadalo hrozné, když byli před jejich očima mučeni a vražděni nevinní lidé. Vždyť oni sami, Frankovi, vůbec nikdy nikomu osobně neublížili, to jen jejich podřízení. Anebo muži SS, na ty se vždycky všechno ochotně svede…

Celou knihou vám Niklas Frank bude názorně předvádět, jak v našich duších pracuje ten velký vysavač paměti, jak zároveň něco víme i nevíme a jak je ten stroj na zapomínání o to silnější, oč více se naše vzpomínky týkají našich blízkých a našeho národa. A tak si myslím, že Němci zřejmě dodnes vědí i nevědí zároveň, chtějí i nechtějí vědět. Ale jenom oni?

Přesto tuto knihu raději nečtěte. Právě toto vás bude napadat: co všechno z toho hrozného není jen a jen nacistické, ale přímo německé? A to jsou tuze nebezpečné, nejen, jak se říká, „politicky nekorektní“ myšlenky. Bezbranně se k nim přiznává i sám autor. Na jedné besedě se čtenáři je všechny osočí: „Nikomu z vás nevěřím!“ Ať chcete nebo nechcete, budou ve vaší hlavě nutkavě kroužit myšlenky kolem přízraku kolektivní viny, a vy přece dobře víte, že žádnou takovou vinu připustit nikdy nelze. Vzápětí se neubráníte otázce, zda by se tolikerého zla nemohli dopouštět i příslušníci jiných národů, pokud by propadli zlu, pohrdání a nenávisti k jiným národům, rasám, menšinám, podobně jako mu propadlo tolik Němců…

Nečtěte to, sami budete nakonec chtě nechtě nenávidět tu početnou počestnou rodinku Frankovic, otce, generálního guvernéra okupovaného Polska, a jeho bezcitnou, hrabivou ženu, ale bude vám to málo a budete pochybovat nejen o Němcích, ale i o lidstvu vůbec. Máte to zapotřebí? Nenávidět? Budete mít mnohokrát chuť knihu od sebe odmrštit, třeba to i uděláte. Ale řekl bych, že ji z podlahy zase seberete a vrátíte se k ní…

Pokud ji tedy přece jen přečtete, dozvíte se o obluzující síle slov, která dokážou všechno pojmenovat a odhalit, ale ještě mnohem více zastřít, rozmazat. Autor se přiznává: „… po otci jsem užvaněný, po matce zase rád píši.“ Budete se ptát, zda tolik kýčovité, moralizující a cituplné užvaněnosti patří právě jen sofistikovaným zločincům, kteří sedí na lavici obžalovaných, a kolik z ní ovládáme i my sami v situacích nekonečně banálnějšího zla svých všedních dnů. Předvede se vám, jak ochotně je člověk schopen sám sebe obludit i pánbíčkářstvím, jakkoli oportunním, neupřímným, ale zřejmě tak útěšným.

Musíte číst tuto knihu, abyste pochopili, že nestačí buldočí vůle k vyslovení kruté pravdy nejmladšího syna Frankových, autora knihy, protože nejde jen o individuální psychologii a psychopatologii členů rodiny, ale také o kolektivní psychologii když ne národa, tedy určitě davu, fanatických zástupů nejen na onom proslulém norimberském shromaždišti, ale i v tisících průvodů té doby s pochodněmi i bez nich.

Hádám, že knihu přece jen dočtete, když záhy přijdete na to, že se odehrává nikoli za války v Krakově na královském hradě Wavel, ale především dnes. Oba bratři celé noci popíjejí a vzpomínají i zapomínají v této době, tedy před pár lety v soudobém Německu, v soudobé Evropě. Ta současnost je v knize přítomna stejně silně jako minulost.

Nemůže vás nenapadnout, že poválečná denacifikace byla zřejmě jen mělká. Niklas Frank o tom mluví na jiném místě: ano, „Nebyla vůbec důkladná!“. To je zřejmě jen naše zdejší, česká iluze: všichni se „vyrovnali s minulostí“, jen my ne… Denacifikace podle něj „skončila už v roce 1951“. Pak, když přišla studená válka a začalo se zbrojit, vláda prý řekla vítězům: dost! Nebo s námi, zejména při zbrojení, nepočítejte… Spousta zločinců byla tehdy omilostněna. „Nastalo velké mlčení, které prolomili až osmašedesátníci. Široké vrstvy ovšem o vině a uznání viny nechtějí nic slyšet…,“ říká autor v jednom rozhovoru.

V knize se ocitáme v současnosti právě i s pošetilými českými výtkami, vznášenými těmi zřejmě jedinými spravedlivými. Těmi, kteří se znovu a znovu se vztyčeným prstem táží: kdy už se i my konečně vyrovnáme s minulostí? Jako Němci! Ukazují přitom vždycky na jiné: vy to vyrovnání proveďte! Vy se vyrovnejte…

Tvrdím, že s minulostí se nikdy nevyrovnáme! S minulostí se nikdy nesmíme přestat vyrovnávat, a to se může, snad, částečně dařit jen tehdy, když bude dost těch, kteří při tom všem budou vědět, že žádného konce to vyrovnávání nemá. Nakonec odejdeme z tohoto světa a budou v tom pokračovat naše děti. Snad. A pak jejich děti.

Také doufám, že s Niklasem Frankem čtenář pochopí, že srovnávání míry zrůdnosti totalitárních režimů je od ďábla, protože vede k nivelizaci, relativizaci: srovnává se vždycky jen srovnatelné, ale zrůdnost totalitárních režimů je neopakovatelná. V jejich právě že osobité zrůdnosti byla jejich nebezpečná přitažlivost.

Minulost se nás drží jako klíště. A nepustí. I když se ji pokoušíme vykroutit z duše jako ten odpudivý hmyz z těla. Nejde o sebemučení vyznáváním vin. Autor na jiném místě říká: „Já se vůbec nemučím. Já se jenom ujišťuju a taky si připomínám, jak skončí člověk bez občanské kuráže.“ Místo sebemučení je třeba se zcela konkrétně, znovu a znovu ptát, vyptávat: Jak to tenkrát bylo? Co jsi udělal ty? A co na to říkala máma? Proč jsi neudělal to a to, když to jiní dokázali? Třeba strejda Karel! Co sis o tom tenkrát myslel? A co si myslíš dnes?

Niklas Frank nám předvádí, jak se to vyptávání dělá.

Zřejmě to dost bolí. Když to ale přesto zvládneme, budeme se moci méně obávat budoucnosti.

Petr Pithart

„TÍM SE KONEČNĚ ODFIKNE VŠECHNO,

CO SE K SOBĚ PO CELÝ ŽIVOT NEHODILO“

Teď tady leží, můj bratr Norman. Mrtvý. V ohromném preparačním sále anatomie mnichovské univerzity. Až do poslední žilky napumpovaný vysokoprocentním alkoholem. „To by se mu líbilo,“ říká profesor. Usmíváme se. Protože jsem byl v době Normanovy smrti na cestách, mnichovská anatomie mi výjimečně dovolila, abych ještě jednou viděl svého posledního sourozence, tu hlavu skopovou s mdlým rozumem, než ho rozkuchají. Vyprávěl jsem profesorovi o Normanově alkoholismu.

Ovšem tuhle břečku, ve které je konzervovaný, by pil jenom ve svých nejčernějších chvílích beznaděje. To by přilezl po všech čtyřech po chodbě, ve tři v noci, a blábolivě by prosil o chlast: 15,6 litru 96procentního etanolu, 192 mililitrů 37procentního formaldehydu, 180 gramů polyethylenglykolu „300“, 180 gramů polyethylenglykolu „1500“, 476 gramů chloralhydrátu, 140 gramů alkylbenzyldimethylamoniumchloridu, 144 mililitrů morfolinu a 18 mililitrů hřebíčkového oleje.

Tomu hřebíčkovému oleji by se krákoravě zasmál. Po jedné operaci zad mu lékaři při vytahování anesteziologického tubusu průkopnicky vyrazili většinu předních zubů.

Onoho 26. listopadu 2009 je tato tělesná troska už skoro osm měsíců mrtvá. Tenhle osmdesátiletý člověk v noci na 31. března 2009 zemřel ve své posteli. Prostě jen tak.

„Prostě jen tak“ ale nikdy žít nemohl. Nemorální rodiče zapletení do zločinů proti lidstvu a lidskosti. Příliš dobře vypadající na to, aby musel odolávat zbabělosti. Natolik brilantní a šarmantní, že oslnil jakéhokoliv muže a jakoukoliv ženu. Mistr jízlivosti, který své zoufalství balil do blýskavé oceli. Prožíval zmatek německého dítěte pachatele zločinů, jehož mantra zněla: „Vím, že náš otec byl válečný zločinec, ale já ho mám rád.“

Z tohoto pohledu je Norman typickou postavou současných německých dějin.

„Chci na anatomii, zařiď to prosím,“ žádal mě Norman a s radostí zaplatil za přijetí svého stařeckého těla 1300 eur. Když držel dárcovskou listinu v ruce, zasmál se: „Podívej, moje akademická kariéra začíná až po mé smrti.“

Začne 27. listopadu 2009, den po mém posledním setkání s ním v tomhle jasně osvětleném a velkými okny opatřeném sále.

Věda ale nedělá pokroky jenom díky němu – kolem něj je položených dalších 47 mrtvol, všechny přikryté gumovými plachtami.

„Bomiho“, jak mu láskyplně říkala naše matka a my sourozenci, vynesli k našemu poslednímu setkání na márách před ostatní.

Mrtvý obal a nic povznášejícího? Norman mě před deseti měsíci důrazně poučoval: „Duše neexistuje. Člověka tvoří maso, kosti, šlachy a mozek. A kdyby duše přece jenom existovala, pak se projevuje svědomím.“

Preparátorka mu sundává z obličeje těžkou plachtu, potom cosi jako gázu a všechno to stahuje až k pupku.

Ohavný pohled.

Pokožka je žlutě hnědá. „S nádechem do fialova,“ doplňuje profesor.

Krátké strniště bílých vousů, asi dva milimetry dlouhých.

Hlava jako z mramoru, vyžadující si úctu, přehnaně velká, neboť poprvé vidím Normana bez jeho silných dlouhých vlasů, až do smrti úplně tmavě hnědých.

Ty jsem mu já, plešatá hlava, po celý život záviděl.

„Proč má oholené vlasy?“

„To je kvůli anonymizaci.“

Nos má pokřivený doprava. Preparátorka ho tiskne mezi palcem a ukazováčkem a pokouší se ho narovnat. Marně. Hrc, pro změnu je teď připlácnutý doleva. Z Normanova pohledu.

„To na něm musel v nádrži někdo ležet,“ vysvětluje profesor.

Dobře situovaní lidé, kteří si mohli dovolit anatomii zaplatit, tam jsou přes léto uloženi v chladu a konzervováni proti rozkladu. Preparační kurzy se pořádají jenom v chladném ročním období. V té napěchované nádrži se mačká určitě také pár bezdomovců, kteří zemřeli bez příbuzných, ale mohou být slibnými objekty výuky a poznání.

„Je alespoň tlustý?“ ptala se sekretářka mnichovské anatomie telefonicky, když se po Normanově smrti hned nenašla dárcovská listina. „Hubených máme dost.“

Je zřejmé, že se musí přehodnotit statistika tloušťky německé populace.

Překvapivě úzké, pevně sevřené rty, jako by se Norman, ten estét, trápil kvůli svému křivému nosu. Krátké, nahoru zvednuté obočí. Zavřená oční víčka působí jako stisknutá, jako by teď už skutečně nechtěl vidět z reality nic.

Opuchlé váčky pod očima.

Proč jsou oteklé a tmavě zbarvené?

„Prasklé žilky. Krví. Po smrti drobné žilky popraskají. Kvůli tomu má také tmavší ramena až k zádům.“

Stařecké skvrny. Především na čele.

Na jeho velkých „gumových ušních boltcích“, jak jsme jim my mladší sourozenci u našeho velkého bratra vždycky říkali – dokázal je srolovat do neuvěřitelných tvarů –, visí na pevných šňůrách vlevo a vpravo dřevěné destičky s identifikačním číslem. „29–6“ nebo „26–9“. Už si přesně nevzpomínám.

Na krku u pravé tepny velká jizva.

„Ke konzervaci přistupujeme vlastně žilou v noze, ale ta byla u vašeho bratra už moc zvápenatělá. Proto jsme šli přes krční tepnu,“ říká preparátorka.

Ten a zvápenatělý! To je skoro k neuvěření. Ještě tři dny před svou smrtí se vychytrale piplal se svou starou hrou – kolik odporných podlostí se dá říct v jedné jediné větě.

Normanova hlava leží mírně nakloněná ke mně.

Smím se ho dotknout?

Profesor přikyvuje. Přikládám hřbet prstů levé ruky na jeho tvář. Je studená, pevná, příjemně poddajná. Hladím ho po tváři.

Prožívám neočekávaný pocit štěstí a lásky.

Teď už se nemůže mému dotyku bránit. Nikdy nechtěl, aby se ho někdo dotýkal.

„Teď už se ho bude pořád někdo dotýkat,“ říká profesor.

Žasne, že je Norman tak dobře zachovalý. „Měl jsem strach, že ho už nepoznáme. Přece jste mi v létě ukazoval jeho poslední fotografii. Ale dnes ráno jsem ho okamžitě poznal.“

Smím si ho vyfotografovat?

„Ne,“ zní z obou úst přátelsky. Přesto tak rozhodně, že se už vůbec neodvažuji požádat, abych mohl být u toho, až budou mého bratra pitvat, a možná si sám říznout skalpelem. Musím si tedy všechno jen představovat.

Škoda, Normane. Dostal bych se k tobě hodně blízko.

„Byl jsem povaleč. Nikdy jsem se nezabýval sám sebou. Až tvým prostřednictvím. Do té doby jsem si říkal: Jaké milosrdenství jsem zažil!“

Při preparaci se přesně umístěnými řezy rozebere to nejkrásnější ze všech Frankových dětí, zvenčí dovnitř, od pokožky až po kostru. Uši a rty zůstanou na svém místě. Nakonec mu oddělí hlavu od trupu.

Nejprve mu samozřejmě stáhnou kůži. „To je velice těžké, protože například pokožka na obličeji je pevně přirostlá,“ vypráví profesor. „Často to jde jenom po malých kouscích.“

Kam se to dá?

„Každý mrtvý má svůj kbelík.“

Vidím je tam stát. Před každými márami. Obrovské.

„Na každém je číslo příslušné mrtvoly. Všechno pak přijde do něj.“

Hladím Normanovy paže a jeho odkrytou hruď.

Tak se měj, Bomi, říkám a hladím ho ještě po čele.

Teď jsi konečně oproštěn od utrpení lásky k našemu otci, dodávám si pro sebe a odcházím ze sálu.

Venku na chodbě se tlačí mladí studenti. Zítra budou Normana rozebírat skalpelem.

Proč jsi vlastně na tu anatomii chtěl? ptal jsem se ho.

„Protože tam patřím. Tím se od sebe konečně odfikne všechno, co se k sobě po celý život nehodilo.“

Norman se narodil 3. června 1928 ve 14.30 v Mnichově ve Zdravotnickém zařízení Červeného kříže v Nymphenburgerstraße 163. Jako syn advokáta dr. Hanse Franka, narozeného v roce 1900 v Karlsruhe. Normanův otec v době jeho narození již úzce spolupracoval s nacionálními socialisty. V roce 1923 vstoupil do NSDAP, a kvůli Hitlerovu postoji k jižnímu Tyrolsku z ní zase brzy vystoupil. Po svém novém vstupu v roce 1927 udělal v NSDAP kariéru. Zastupoval Hitlera a rváčské oddíly SA při soudních procesech po celém Německu a většinou je vyhrával. Jednak díky tomu, že rafinovaně využíval demokratický soudní systém Výmarské republiky, jednak proto, že tehdejší soudnictví už bylo zamořeno nacionálním socialismem.

Jeho největší úspěch, na který byl až do konce svého života hrdý: v jednom lipském procesu nechal Hitlera jako svědka odpřisáhnout, že chce získat moc v Německu pouze demokratickou cestou.

Hans Frank se po puči nacistů proti legitimně zvolené bavorské zemské vládě stal v březnu 1933 v Mnichově ministrem spravedlnosti a v roce 1934 v Berlíně ministrem bez portfeje. Když Hitler převzal funkci kancléře, jmenoval tohoto politicky vlastně mrtvého muže koncem září 1939 šéfem civilní správy v přepadeném Polsku. Jako Hitlerův zástupce a „generální guvernér“ byl politicky zodpovědný za likvidaci Židů, Poláků, Ukrajinců, za vyhlazovací tábory Treblinka, Majdanek, Belzec a Sobibor. V Generálním gouvernementu sice v podstatě vládl Heinrich Himmler, ale Frank neudělal nic pro to, aby masovému vraždění nevinných lidí zabránil. V Berlíně ho považovali za „loutku“ a Goebbels ho posměšně nazýval „králem Polska“. Všichni věděli, že Frank tu a tam oponoval, ale nakonec vždycky ustoupil. Jeho nesouhlas rozhodně nemířil proti masovému vraždění, ale byl projevem žárlivosti vůči Himmlerově mocenské převaze.

Dne 17. ledna 1945 uprchl ze vládního sídla v Krakově do Schliersee v Horním Bavorsku se zavazadly, v nichž bylo mimo jiné několik Rembrandtů, jeden Raffael a obraz Leonarda da Vinciho Dáma s hranostajem. Dne 4. května 1945 ho na jeho „Detašovaném pracovišti Generálního gouvernementu“, v bývalém penzionu v Josefstalu v Neuhausu u Schlierského jezera, zatkl americký poručík Walter Stein. Frank mu dobrovolně předal 40 svazků svých „služebních deníků“, které během působení v Polsku od roku 1939 do roku 1945 nechával vést dvěma stenografy. V nich jsou den za dnem zaznamenány všechny jeho projevy a činnosti.

Trčí z nich věty jako: „Je mi úplně jedno, co se po válce stane s Poláky, Ukrajinci a s kdoví kým, kdo se tady potlouká. Podle mě se z nich může klidně nadělat fašírka.“ Nebo: „Kdekoliv narazíme na Židy, musíme je zlikvidovat. Rovněž polskou inteligenci!“

To, že dobrovolně odevzdal své služební deníky a nezničil je, vycházelo z jeho chybné úvahy – myslel si, že především jeho „boj“ proti Himmlerovi, v nich zaznamenaný, udělá na případné žalobce dojem.

V noci na 16. října 1946 zemřel Hans Frank ve vězeňské tělocvičně v Norimberku na šibenici. Dne 1. října 1946 byl za válečné zločiny a zločiny proti lidskosti odsouzen k trestu smrti oběšením.

Normanova matka Brigitte Maria Franková, narozená na podzim 1895 v Eitorfu na Siegu pod dívčím jménem Herbstová, vyrůstala ve Forstu v Dolní Lužici. V roce 1920 se dostala s pomocí svého staršího milence přes Berlín do Mnichova jako sekretářka. V jednom malířském ateliéru ve Schwabingu o pět let mladšího Hanse Franka svedla a nepovolila, dokud se nestala jeho ženou. Manželství bylo z počátku přes oboustranné nevěry šťastné. V roce 1942 se v životě Hanse Franka znovu vynořila jeho láska z mládí Lilli Weidertová, provdaná Grauová, kvůli níž se chtěl s matkou svých pěti dětí rozvést.

Brigitta Franková se rozhodla: „Raději budu vdovou než rozvedenou ženou říšského ministra,“ a lezla na nervy všem od paní Goebbelsové přes Heinricha Himmlera až po Hitlera tak vytrvale, že Hitler v roce 1943 svému říšskému ministrovi a generálnímu guvernérovi rozvod „až do konce války“ zakázal.

Frank poslechl, jako vždy ve svém životě, ovšem manželství zůstávalo v troskách.

Páter O’Connor, který našeho otce v norimberském vězení katolicky pokřtil a doprovodil ho k šibenici, mi v roce 1984 ve svém klášteře v americkém Albany vyprávěl: „Niklasi, tvůj otec měl z tvé matky strach ještě ve vězení.“

Brigitta Franková svou dobu slávy jako říšské dámy a „královny Polska“ bezostyšně využívala k tomu, aby se obohatila mimo jiné šperky a kožešinami.

Po rozpadu rodiny v roce 1945 dala nakradené cennosti do zástavy, aby uživila svých pět dětí. Po zabavení veškerého jejího majetku se jí podařilo rafinovaným prodejem rukopisu, který Hans Frank zanechal a jejž nakladatelství Brigitte Frank Verlag vydalo jako knihu pod názvem Tváří v tvář šibenici, dosáhnout určitého blahobytu, ale 9. března 1959 zemřela znovu zchudlá a vyčerpaná ve svých 63 letech na mé 20. narozeniny.

„Máma tušila, jaké knihy proti našim rodičům napíšeš,“ dělal si legraci Norman, „a chtěla ti předem vlepit jednu pořádnou facku.“

Normane, jde se na to, pouštějí se do tebe: chirurgickou pinzetou (ostrá), anatomickou pinzetou (tupá), nůžkami, sondou a nejrůznějšími nožíky k preparaci svalů a – chirurgickými lancetami, Normane! – k preparaci tvých jemnějších orgánů jako nervů nebo cév – to jsou přece nástroje, kterými bys mohl svůj život sám rozebrat.

Ale chtěl bys potom ještě dál žít? Vyluštit tisíce křížovek? Posměšně a vulgárně komentovat ženský sport v televizi? Až do nebes vychvalovat skokany na lyžích, jako Schlierenzauera nebo Ammana, boxerům, jako bratrům Kličkovým, přát kvůli jejich nudnému stylu peklo, nebo nakonec s vážným výrazem ve tváři vyslovit radu: „Na Židy si musíme pořád dávat pozor!“

Měl jsem radost z toho, že právě on ve své dvacet let používané lenošce v úmyslně ledově studeném obývacím pokoji svým jemným čichem postřehl, že se uprostřed naší společnosti znovu objevil antisemitismus. Než jsem se dověděl, že si myslel, že se rostoucí drzost německých Židů dá odpreparovat.

Ale jakými nástroji, Normane? Těmi tátovými?

„Za tuto nadřazenost vděčíme svým sluhům, chůvám,

kuchařkám a šoférům.

Ať žije personál!“

Konec ukázky

Table of Contents

PŘEDMLUVA: ČÍST, ANEBO NEČÍST?

„TÍM SE KONEČNĚ ODFIKNE VŠECHNO, CO SE K SOBĚ PO CELÝ ŽIVOT NEHODILO“