SHIFTYHO VÁLKA

Copyright © 2011 by Marcus Brotherton

First Edition: May 2011

© Translation Vlastimil Dominik

ISBN 978-80-905232-1-0

SHIFTYHO VÁLKA

ŽIVOTNÍ PŘÍBĚH

SERŽANTA DARRELLA C. „SHIFTYHO“ POWERSE

LEGENDÁRNÍHO VYNIKAJÍCÍHO STŘELCE

BRATRSTVA NEOHROŽENÝCH

MARCUS BROTHERTON

2012

VĚNOVÁNO 98 MLADÝM MUŽŮM

Z OKRESU DICKENSON VE VIRGÍNII,

KTEŘÍ BOJOVALI VE DRUHÉ SVĚTOVÉ VÁLCE A NIKDY SE Z NÍ NEVRÁTILI DOMŮ.

Obsah

Úvod

1 Loterie generála Taylora

2 Neobyčejná země

3 Zábava a strach

4 Neprůstřelný

5 Tváře jako vytesané z kamene

6 Slovy nepopsatelné události

7 Rozkazy

8 Mlhavé vzpomínky na bitvy

9 Bláznivost

10 V bezpečí pouze pod zemí

11 Foy

12 Snad budeme skutečně žít

13 Na konci války

14 Změny doma

15 Jak se muž vyrovnává s válkou

16 Bratrstvo neohrožených

17 Poslední zahrada

EPILOG

Pozice Shiftyho Powerse v rotě Easy, 506. výsadkovém pěším pluku,

Poděkování a prameny

ÚVOD

Shifty Powers byl tiše mluvící vyškolený mechanik, který nikdy neusiloval o svou vlastní důležitost. Narodil se, vyrostl, oženil se, založil rodinu, pracoval, žil v penzi a zemřel v Clinchku, odlehlém hornickém městě v jihozápadní Virgínii. Kromě několika let strávených prací v Kalifornii a účasti ve válce vyjížděl ze svého rodného městečka jen zřídka. Na Shiftym bylo poznat, že to je horal, venkovský křupan. Rád chytal ryby, lovil, pracoval na své zeleninové zahradě a z přední verandy střílel z pušek na všelijaké cíle. Ve válce začal jako obyčejný vojín a skončil ji jako velitel družstva. Nikdy nevedl větší skupinu než dvanáct mužů. Po válce nikdy nebyl něčeho šéfem. Nikdy nezastával žádný veřejný úřad. Nikdy nevydělal hodně peněz. Nikdy neusiloval o dosažení současné definice úspěchu – popularity, moci nebo funkce. Přes tento obyčejný život svět dnes zná jeho jméno.

Proč?

Shiftyho proslulost samozřejmě souvisí s jeho příslušností k Bratrstvu neohrožených. Shifty Powers patřil do nyní legendární roty Easy, součásti 506. pluku výsadkové pěchoty, 101. výsadkové divize, elitní skupiny bojovníků ve druhé světové válce.

Bratrstvo neohrožených se zformovalo v Camp Toccoa, kde absolvovalo výcvik pod vedením drsného a kontroverzního kapitána Herberta Sobela. Po výcviku ve Spojených státech odjeli muži lodí Samaria k další bojové přípravě do Anglie. V den invaze na evropský kontinent seskočili na padácích v Normandii a později v Nizozemsku při operaci Market Garden. Probojovávali se Belgií, Francií a Německem, bojovali proti obrovské přesile, osvobozovali koncentrační tábory a v dubnu 1945 si v Hitlerově alpském útočišti připili na vítězství. Na své cestě se setkávali s horory a vítězstvími, stmelili se do rodiny vojáků, pomáhali obrátit vývoj druhé světové války a konec konců také běh dějin.

Existenci roty poprvé popsal v roce 1992 historik Stephen Ambrose ve své knize Bratrstvo neohrožených. Tom Hanks a Steven Spielberg převedli v roce 2001 Ambroseho knihu pod stejným jménem do desetidílného miniseriálu HBO. Seriál získal šest ocenění Emmy a celou řadu dalších cen a pořád ho často vysílají různé televizní stanice po celém světě.

Shifty Powers do této skupiny elitních vojáků velmi dobře zapadal. Jeho výsadková jednotka neměla mezi sebou skutečné odstřelovače, ale jestliže to některý z mužů uměl s puškou zvlášť dobře, říkalo se mu „zkušený střelec“. Shifty Powers byl jedním z pouze dvou mužů v rotě o 140 vojácích, kteří toto označení zpočátku získali. Když přišlo na střelbu z pušky a zasažení nějakého určeného cíle, byl nejlepším z nejlepších.

Jeho spolubojovník Earl „One Lung“ McClung popsal Shiftyho takto:

Byl to vynikající střelec a také výborný kamarád. Na hlídkách přesně věděl, co dělá, a proto byl jedním z mála veteránů v rotě, kteří nebyli nikdy zraněni. V celé rotě měl nejlepší sluch. Slyšel úplně všechno, včetně nepřátelských stráží, lépe než kdokoliv jiný, a tak často naše hlídky vedl. Shifty Powers byl skvělý člověk, jeden z nejlaskavějších, jaké jsem kdy poznal. Nikdy jsem ho neslyšel říct o někom jiném něco špatného.

Přes svou dnešní proslulost nebyl Shifty v knize, ani v seriálu výrazně ztvárněn. Nebyl hlavní postavou, jako major Dick Winters. V seriálu nebyla ani jedna epizoda věnovaná Shiftymu, jako byla třeba ta o zdravotníkovi Roeovi. Během žádné epizody jste nemohli slyšet Shiftyho monolog v interiéru jako byl ten Carwooda Liptona. Proč se tedy stal Shifty Powers dnes tak dobře známým? Myslím, že to je ze tří důvodů.

Zaprvé, Shifty Powers, kterého hrál Peter Youngblood Hills, byl jedním z hrstky mužů, kteří se objevili ve všech deseti epizodách seriálu HBO. Zřídka se tam objevuje v nějaké hlavní roli, ale je spolehlivě (možná i strategicky) vidět v pozadí mnoha scén. V Bastogne byl expertem na pušky, jehož se muži ptali, z jakých zbraní po nich nepřítel střílí. Dokázal to poznat jenom podle zvuku. V Carentanu byl výborným střelcem, kterého muži volali k sobě, když potřebovali zasáhnout nějaký zvlášť obtížný cíl. Shifty Powers byl typem tichého týmového hráče, na kterého se ostatní mohli vždy spolehnout. To je obdivuhodné.

Zadruhé, Shifty Powers byl (kromě toho seriálu i v reálném životě) džentlmenem. Se všemi byl dobrým kamarádem. Když byla v seriálu například scéna s vojínem Walterem Gordonem, kterému kapitán Sobel rozkázal, aby kvůli drobnému provinění za trest běžel sám na Mount Currahee, Shifty byl jedním ze tří mužů, kteří se ke Gordonovi dobrovolně připojili. Přátelé, kteří ho dobře znali, říkají, že byl přesně takovým typem člověka v reálném životě, člověka s altruistickou a laskavou povahou. Jeho vnučka Dawnyale Johnsonová ho popsala takto:

Museli jste si ho zamilovat. Šířil kolem sebe lidské teplo. Nezáleželo mu na tom, jak vypadáte nebo jestli máte titul PhD. Byl velmi upřímný – a byl přesně takový, jak na vás působil. Choval se k Tomu Hanksovi úplně stejně, jako k člověku pracujícímu ve Food City.

A zatřetí, Shifty je dnes dobře známý, protože zemřel 17. června 2009 zřejmě v době, kdy americké historii chyběli hrdinové. Reportérka Mary Katherine Hamová upozorňovala na množství webových stránek, na nichž se projevovala úcta Shiftymu, které se vyrojily téměř přes noc od Shiftyho skonu. Napsala, že „internetová komunita se může občas, mezi vystavováním videoklipů s přihlouplými kočičími triky, podporováním kariéry takového šuntu…jako je Lindsay Lohanová a posedlou kritikou postavy Jennifer Love Hewittové v bikinách, překonat a udělat něco obdivuhodného.“ (Viz Doslov, kde se dozvíte více o tom, jak Shiftyho život i nadále ovlivňoval lidi dokonce i po jeho smrti.)

Shifty je všeobecně obdivován, protože jeho příklad nám pomáhá poznat, co má v životě skutečnou hodnotu. Byl to obyčejný člověk, který absolvoval vojenský výcvik, aby se stal nejlepším a nakonec vykonal mimořádné činy. Dělal dobře svou obtížnou práci a nepřitahoval na sebe pozornost. Z války se vrátil domů zdravý a rozhodl se žít pro svou rodinu a komunitu. Shiftyho životní příběh je inspirativní, protože zní tak prostě. Je inspirativní, protože je tak výjimečný.

Shiftyho příběh jeho slovy

Ačkoliv jsem mluvil s Shiftym Powersem mnohokrát telefonicky, neměl jsem nikdy tu čest poznat ho osobně. Informace pro tuto knihu pochází z řady zdrojů – z osobních rozhovorů s členy jeho nejbližší rodiny, s jeho přáteli a známými v rodném městě; z rozhovorů s muži z roty Easy, kteří s ním bojovali; z toho, co bylo o něm napsáno v článcích a jiných knihách; z telefonických rozhovorů s Shiftym předtím, než zemřel, z podkladů ke psaní jiné mé knihy, nazvané We Who Are Alive and Remain; a z nahraných příběhů v archivních zvukových a obrazových materiálech, ve kterých Shifty mluvil o svém životě.

Zaznamenané rozhovory mi skutečně pomohly vytvořit si představu o vyznění této knihy.

Měl jsem vzácnou možnost dostat se k asi deseti rozhovorům a strávil jsem několik týdnů přepisováním záznamů. Nechával jsem si procházet zvláštní Shiftyho frázování a volbu slov doslova ušima, hlavou, až do svých rukou. Tato příležitost mě přiměla napsat tuto knihu nezvyklou, dokonce kontroverzní formou.

Zjistíte, že kniha je napsána v první osobě („ich“ formou) na rozdíl od třetí osoby, kterou je napsána většina posmrtných memoárů. Musím předem vyslovit a možná trochu zdůraznit jasné varování: tuto knihu nenapsal Shifty Powers. Spíše se snažím co nejpřesněji prezentovat Shiftyho hlas. Ano, tato kniha je důsledně založena na faktech. Jsou to také domyšlené paměti. Tento formát jsem zvolil proto, že jsem chtěl, abyste si představili Shiftyho, jak sedí v pokoji s vámi a vypráví své příběhy vlastním hlasem. Nabízím vám, abyste mě obešli jako autora a setkali se s Shiftym Powersem přímo. Uvidíte jeho život jeho očima a uslyšíte příběhy jeho ušima. Chci, abyste ho prostřednictvím stránek této knihy mohli poznat co nejdůvěrněji.

Powersova rodina s tímto řešením souhlasila. Byla to především láska a obdiv k jejich otci, manželovi a bratrovi, která vedla ke vzniku této knihy. Vdova po Shiftym, Dorothy, jeho děti Wayne Powers a Margo Johnsonová a jeho poslední žijící sourozenec, Gaynell Sykesová, všechno četli a rukopis knihy schválili.

První osobu jsem použil ještě z jednoho, zásadnějšího důvodu. Shifty mluvil jedinečným způsobem. Vyprávěl příběhy tak, jak to uměl jenom on. Mluvil hovorovým jižanským jazykem a já jsem chtěl tento jeho specifický rys v knize zachytit.

Shifty například používal skoro za každou větou slovo „víte“. Příhody často popisoval vytvářením paralelních vět – nejprve vyslovil souvětí a potom zopakoval první část věty, ale dodal jí jiný konec. Používal hovorové výrazy, byl spíš „naštvaný“ než „rozzlobený“. Kdekoliv to bylo možné, používal jsem v knize přesné Shiftyho fráze a způsob řeči z přepisu jeho nahraných slov. Chtěl jsem, abyste slyšeli a vnímali Shiftyho slova z první ruky.

Peter Youngblood Hills popisoval Shiftyho zvyky jako odraz povahy tohoto muže. Shifty byl skvělý člověk vedoucí klidný život a jeho řeč pramenila z překypující dobrosrdečnosti. Peter o Shiftym řekl:

Jeho řeč – to bylo jako píseň, když mluvil. Ve způsobu jeho mluvy se zračila hloubka jeho charakteru. Poslech jeho hlasu přinášel uklidnění, ale byla v něm i jemnost a lehkost. Často mluvil velmi pomalu a na konci vět zvyšoval hlas. Nebyl to ale vysoký ženský hlas. V této výšce byla schopnost se vám přiblížit. Mluvil jako sebejistý člověk, který ale nechce mluvit tak, aby nebyl slyšen.

Shifty byl tak skromný, že se dokonce až podceňoval. Sám sebe označoval jako „starého brblajícího venkovského balíka“, a zlehčoval téměř všechno, co řekl – ať už to byl jeho vlastní čin nebo hrůzy, zažité za války.

Válku mi například popisoval jednoduše, jako „nebyla to dobrá doba“. Shifty si samozřejmě uvědomoval důležitost toho, co udělal a kde byl. Ale věci zlehčoval, protože nikdy nechtěl být člověkem, který se chvástá. Ačkoliv byl obyčejným člověkem, žijícím v neobvyklé době, vždy si uvědomoval, kým ve svém nitru je.

Dokonce i ve stáří, když jsem s ním mluvil, chodil Shifty pružným krokem, jako by byl spojen se zemí. Po jeho předcích mu v žilách kolovala čerokézská krev, pokožku měl hladkou a světle červeně zabarvenou. Ostatních lidí se vyptával a mluvil, jako by vám naslouchal stejně zaujatě, jako povídal. Shifty Powers vás chtěl vtáhnout do každé úžasné události, která se kdy odehrála.

Velice se mi líbí ta poslední věta: Shifty Powers vás chtěl vtáhnout do každé úžasné události, která se kdy odehrála.

Následuje příběh seržanta Darrella C. „Shiftyho“ Powerse, legendárního ostrostřelce, patřícího do Bratrstva neohrožených. Na dalších stránkách vás zvu k setkání s tímto mužem, seznámení s ním a jsem přesvědčen, že si získá vaši hlubokou úctu.

Marcus Brotherton

Srpen 2010

„Vykopej si hluboký okop.

Měj skloněnou hlavu.

A dávej si sakra pozor, aby se ti nezasekla puška.“

Shifty Powers ve věku 81 let, rady mladému vojákovi.

1

LOTERIE GENERÁLA TAYLORA

RAKOUSKO, 1945

Do svých dvaadvacátých narozenin jsem zabil osm lidí, víte? U těch osmi jsem si byl jistý, osm, které jsem si mohl jasně spočítat. Tato informace byla pevně uschovaná v mém nitru, a když se mě kdykoliv někdo, a zvlášť když to bylo dítě, zeptal, jestli jsem za války někoho zabil, přísahám, že jsem zavrtěl záporně hlavou a tuto věc se nikdo nedověděl.

Necelý měsíc po mých narozeninách válka skončila. Všichni pili spoustu šampaňského a teprve tehdy se projevila únava. Všichni chtěli jen domů. Myslím, že jsme každopádně pociťovali vyčerpanost. Bylo těžké vyjádřit naše pocity správnými slovy. Možná to byl pocit marnosti, zdeptanost. Stejně jako všichni ostatní i já jsem toužil být zase doma, ale nemohl jsem počítat s tím, že bych do Spojených států zamířil brzo. Aby člověk mohl být demobilizován z armády, potřeboval 85 bodů. I když jsem prošel výcvikem v Toccoa jako jeden z původních příslušníků roty a sloužil jsem denně na frontě jako pěšák, průzkumník a výborný střelec ve všech taženích, počínaje Normandií, neměl jsem dostatek bodů. Podle tehdejšího způsobu uvažování mi chyběla jedna důležitá bojová zkušenost. Nevím proč, možná jsem měl nějakého zvláštního anděla strážného, který se o mě staral, ale nějak jsem se vyhnul všem kulkám, které byly na mě mířené. Na rozdíl od většiny mužů v rotě Easy jsem neměl odznak Purpurové srdce. V rotě, která měla 150 procent ztrát, jsem byl naprostou vzácností. Víte, nikdy jsem nebyl zraněn.

Nestěžoval jsem si, s nikým jsem o svých starostech nemluvil. Na konci války jsme vykonávali okupační službu v Zell am See, středně velkém městě v Rakousku, blízko úpatí Alp. Na vojančení to byla krásná krajina. Nikdo už nemusel vykonávat žádnou těžkou práci, možná kromě nějakého běhání a pořadového cvičení, abychom moc nezlenivěli. Bylo to skutečně nádherné místo s lesknoucí se hladinou jezera ve středu města. Páni, no teda – v porovnání s tou naštvaností, kterou jsme se právě probojovali, místo, kde jsme teď byli, vyvolávalo v člověku, i přes tu vyčerpanost, pocit téměř bezstarostnosti, jako když odpočívá na verandě po celodenní těžké práci.

Dokonce ani skopčáci nevyvolávali žádné problémy. Skoro každý den jste viděl nepřátelské vojáky sestupovat z Alp a vzdávat se spojeneckým armádám. Přicházeli dolů po stovkách, všichni hladoví a vysílení; byl to pohled hodně vzdálený od zabíjení a šarvátek, kterými jsme s nimi právě prošli. Hodně z těchto vojáků – no, často jsem o tom přemýšlel – třeba tento, by mohlo být mými dobrými kamarády. Mohli bychom toho mít hodně společného. Možná rád rybařil. Možná měl rád lov. Oni samozřejmě dělali to, co se od nich požadovalo a já jsem se pokoušel dělat to, co se očekávalo ode mne. Ale za jiných okolností bychom mohli být dobrými přáteli. Když se vzdali, postavili jsme kolem nich pár strážných, nakrmili je, a takhle pro nás válka skončila.

Je zvláštní, jak se jednotka, když projde spoustou bojů, pevně stmelí do formy bratrství. Myslím si, že někteří chlapi v rotě kvůli mně mezi sebou reptali. Muži s velkým počtem bodů měli odjet za tři týdny domů, ale v mém případě to mohlo trvat dalších šest měsíců nebo rok, možná ještě víc. Šířily se mezi námi fámy, že bychom se měli připojit k bojům v Tichomoří, a já jsem nikdy nepatřil k těm, kdo by se vyhýbal povinnostem, kdyby k tomu došlo. Ale ať už to dopadne jakkoliv a dalo se očekávat, že válka s Japonskem také brzy skončí, samozřejmě bych raději jel domů teď a ne později. Viděl jsem dost krvavých scén, aby mi stačily na celý život.

Ti stejní kamarádi museli dělat povyk dost hlasitý na to, aby ho slyšel někdo vysoce postavený, protože jednoho slunečného odpoledne nám dal kapitán Speirs nástup do formace blízko náměstí, a já jsem si všiml jednoho nebo dvou veteránů s nezaměnitelnou jiskrou v očích. Bylo jasné, že se něco děje, ale nedokázal jsem přijít na to, co to je. To odpoledne, začátkem června 1945, kdy se všech 140 mužů roty Easy shromáždilo na náměstí, byl nádherný den. Většinu spolubojovníků už člověk ani nezná. Náhrady, které přišly, když někdo z nás byl zraněn nebo zabit. Pokoušel jste se co nejlépe spárovat náhradníka s jedním ze starších mužů, s člověkem, který už prošel bojem a přežil to. Když se vám to spárování podařilo, tak jste mohl náhradníka použít k tomu, co bylo potřeba, mohl do jednotky zapadnout a mohl to dokonce přežít. Ale snadněji se to řeklo, než udělalo. Znám několik mazáků, kteří se ani nepokoušeli zapamatovat si náhradníkovo jméno. Když jste to udělal, stačilo, abyste se otočil a ten chlápek krvácel z břicha a volal maminku. Jakmile se něco takového stalo víckrát, tak jste si pak dával dost pozor na to, s kým budete kamarádit.

Tři čety vytvořily kolem kapitána Speirse půlkruh. Vyštěkl své obvyklé „roto, čety, pó-zor!“ a od dlažby zazněla ozvěna našeho přidupnutí a zarachocení pažeb pušek o zem. Okraj náměstí tvořilo panské sídlo a kostel s věží, a když kapitán Speirs zavrčel „pohov!“, ozvěna už nebyla tak zřetelná, my jsme se rozestoupili a trochu se uvolnili v ramenou.

„Generál Taylor si uvědomuje,“ zvolal kapitán Speirs, „že mnoho veteránů, včetně veteránů z Normandie, stále nemá pětaosmdesát bodů, potřebných k demobilizaci z armády. Dnes, v den výročí invaze, generál schválil loterii, jejíž výherce z každé roty bude moci odjet domů. S okamžitou platností.“

Při vyslechnutí této novinky několik mužů tiše písklo. Chlápek vedle mě hlasitě polknul, jak mu vyschlo v krku při představě té příležitosti. Poručík Harry Welsh, energický sekáč a štábní důstojník naší jednotky, zalovil prsty v nastavené přilbě naplněné složenými papírky se jmény vojáků. Poručík Welsh se odmlčel, na chvíli zvedl přilbu do úrovně očí, myslím, že se trochu usmál, a pak podal vytažený papírek našemu veliteli. Kapitán Speirs ho rozložil, mlčky si pro sebe přečetl jméno, potom vypnul ramena, ale výraz ve tváři se mu nezměnil. Všichni jsme se předklonili a čekali na to šťastné jméno. Zaznamenal jsem mírný větřík časného léta, šustící v listoví buku po mé pravé straně. Někde na zalesněném úbočí kopce za panským sídlem se ozvalo pisklavé volání tetřeva ti-ti-ti-ti. „No tak, no tak, dělej,“ zamumlal chlapík za mnou.

„Vítězem za rotu Easy…,“ kapitán Speirs slova kvůli zdůraznění ze sebe vyrážel, „je pořadové číslo jedna, tři, nula, šest, šest, dva, šest, šest…seržant Darrell C. Powers.“ Když říkal poslední část mého jména, zesiloval hlas jako rozhlasový komentátor. Kapitán, známý hlavně pro své nebojácné a zabijácké způsoby, musel přece jenom mít v sobě nějaký lidský cit.

Muži vypukli v jásot. Úsměv poručíka Welshe se změnil ve zjevný smích. „Tak takhle se to dělá, Shifty!“ vykřikl kdosi. Myslím, že to byl George Luz, chlápek, který se všemi vycházel, a dokázal dokonale napodobit mimiku kohokoliv. Bull Randleman, velký jako medvěd a výborný voják, se na mě šklebil ze zadních řad a vypadalo to, že mě chce poplácat po zádech. „Blahopřeji, Shifty!“ zvolal Randleman. „To se nemohlo podařit lepšímu člověku!“

Nevěřícně jsem vrtěl hlavou. Vyhrál jsem v loterii generála Taylora. Domů – potřeboval jsem tuto zvěst chvíli strávit. Na rtech se mi objevil slabý úsměv. Já, Shifty Powers, konečně půjdu domů.

Jakmile se naše formace rozpustila, přiběhli ke mně dva náhradníci a popadli mě za paži. „Za tu cestu domů ti dám tisíc dolarů,“ řekl jeden, úplně bez dechu. Ten druhý vypadal, jako by chtěl udělat to stejné. Nebylo pochyb o tom, že to mysleli vážně. Několik mužů vyhrálo spoustu peněz v kartách, a faktem je, že pro člověka, jako jsem byl já, představovalo tisíc dolarů hromadu peněz. Ale ještě než jsem si to mohl promyslet, zavrtěl jsem hlavou a řekl jsem, „ne, myslím, že prostě pojedu domů.“ A také to tak bylo. Jeden z těch mazáků, seržant Paul Rogers, se přiloudal, právě když ti náhradníci odcházeli. Všichni mu říkali Hayseed. Smál se zeširoka jako měsíček a potřásal mi rukou. Byl to jeden z mých nejlepších kamarádů v rotě, který zůstal naživu, a já jsem byl strašně rád, že se dočkal konce války. Nevěděl jsem, co mu mám říct, kromě „člověče, Paule, já jsem v životě nikdy nic nevyhrál.“

Hayseedův úsměv se ještě rozšířil a pevněji mi stiskl ruku. „Shifty, všichni jsme ti to přáli.“ Měl v očích tu stejnou jiskru, jakou jsem viděl předtím u několika mužů. Podal mi prázdný vak, jako by se na to už předem připravil a dodal, „tak pojď, chci ti něco ukázat.“

Hayseed byl vrchní seržant naší čety, člověk, který se měl starat o jemu nejbližší vojáky. Neměl jsem moc věcí, které bych potřeboval ...

Konec ukázky