Virginia C. Andrewsová

VYKOUPENÍ OHNĚM

Originální název: If There Be Thorns

Ukážka z elektronickej knihy

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York, 1981

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1981 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka, 2014

Translation © 1993, 2014 Ivana Nuhlíčková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6498-8

Prolog

Je pozdní odpoledne. Stíny se prodlužují a já sedím tiše a nehnutě vedle jedné z Paulových mramorových soch. Jeho sochy mi šeptávají o minulosti, na kterou nedokážu nikdy zapomenout. Jejich šepot se dotýká i budoucnosti, na kterou se však snažím nemyslet. V matném světle vycházejícícho měsíce probleskují výčitky, že jsem se mohla a měla zachovat jinak. Ale nezměnila jsem se. Stále jsem to já, ta Cathy, která se řídí především instinktem. A obávám se, že už jiná nebudu.

Dnes jsem si všimla prvních stříbrných nitek ve svých vlasech. Uvědomila jsem si, že možná už zanedlouho bych mohla být babičkou, a ta myšlenka mě rozechvěla. Jak tuto roli zvládnu? A jakou jsem vlastně byla matkou? V příjemném šeru zahrady jsem čekala, až přijde Chris, sedne si ke mně a ujistí se, že nejsem žádná papírová květina, že jsem skutečná. Obejme mě kolem ramen a já si položím hlavu na to místo, kde je jí nejlépe. Oba víme, že náš příběh se pomalu chýlí ke konci, víme také, že Bart a Jory nás obdaří budoucností – která může být krásná, ale i hrůzyplná…

Teď už je to jejich příběh, příběh Joryho a Barta.

A oni ho budou vyprávět tak, jak ho sami prožívali.

ČÁST PRVNÍ

Jory

Když jsem nejel ze školy s tatínkem, žlutý školní autobus mě vyložil na jednom opuštěném místě.

Z blízkého úvozu jsem si vzal kolo, které jsem si tam ráno schoval.

Domů jsem jel po úzké klikaté cestě bez jediného stavení, až jsem dojel ke zchátralému domu, který mě neodolatelně přitahoval. Přemýšlel jsem, kdo tam bydlel a proč dům tak zpustl. Když jsem dojel až k němu, automaticky jsem zpomalil. K našemu domu zbývalo už jen asi sto metrů.

Ten zpustlý dům stál osamělý a opuštěný u cesty, která se klikatila a zatáčela víc než labyrint, ve kterém měla myška najít svůj sýr. Žili jsme ve Fairfaxu, v okrese Martin, asi dvacet mil severně od San Francisca. Na druhé straně hor byly sekvojové lesy a potom už moře. Byly to chladné končiny, někdy až pochmurné. Mlha se nad nimi válela ve vysokých, vzdouvajících se vlnách a často se nezvedla celý den. Všechno se pak zdálo studené a děsivé. Ta mlha vypadala strašidelně, ale byla i romantická a záhadná.

Svůj domov jsem miloval, ale občas mě zneklidňovaly vzpomínky na zahradu plnou vzrostlých magnolií pokrytých mechem. Pamatoval jsem se na vysokého tmavovlasého muže, který začínal šedivět. Ten člověk mě oslovoval jako svého syna. Na jeho tvář jsem se už rozpomenout nedokázal, ale pamatoval jsem si pocit tepla a bezpečí, který mi poskytoval. Smutné je, že když člověk roste, není už nikdo tak velký a silný, aby ho zvedl a přitiskl k sobě. A vzbudil v něm pocit bezpečí.

Chris je třetím manželem mé maminky. Můj vlastní otec zemřel ještě před mým narozením. Jmenoval se Julian Marquet a znal ho každý, kdo se zajímal o balet. Doktora Paula Scotta Sheffielda znal stěží někdo mimo Clairmont v Jižní Karolině. To byl maminčin druhý manžel. Ve stejném státě ve městě Greenglenna žila moje babička, otcova matka, Madam Marisa.

Každý týden mi psala a v létě jsme ji jezdili navštěvovat. Zdálo se, že touží, stejně jako já, po tom, aby ze mě byl nejslavnější světový tanečník. A abych tím jí a ostatním dokázal, že můj otec nežil a nezemřel zbytečně.

Babičce bylo čtyřiasedmdesát, ale nebyla to žádná usedlá stařenka. Kdysi bývala velice slavná a ani na chvíli na to nikomu nedovolila zapomenout. Pokud byl někdo v doslechu, nesměli jsme ji oslovovat babičko, abychom neupozornili na její věk. Jednou mi pošeptala, že nejlepší by bylo, kdybych jí říkal maminko. Ale mně to nepřipadalo vhodné, protože jednu maminku už mám a mám ji moc rád. Tak jsem ji, jako všichni ostatní, oslovoval Madam Mariso nebo Madam M.

Na každoroční návštěvu Jižní Karoliny jsme se těšili celou zimu, a když jsme byli pak zase zpátky v domě ze sekvojí v našem údolíčku, rychle jsme na ni zapomněli. „V bezpečí údolí, kde nefouká vítr,“ říkávala často maminka. Vlastně hodně často – jako by v ní vítr vzbuzoval úzkost.

Vjel jsem na naši točitou příjezdovou cestu, zaparkoval kolo a vešel do domu. Po mamince ani po Bartovi nebylo ani vidu, ani slechu. Kruci! Běžel jsem do kuchyně, kde Emma vařila večeři. Trávila v kuchyni většinu času, a to byla také příčina její „příjemně zaoblené“ postavy. Když se nesmála, měla protáhlou, takovou umíněnou tvář. Naštěstí se smála skoro pořád. Když jsme měli pocit, že bychom měli něco udělat, ulehčila nám to obvykle tím, že nám to s úsměvem nařídila. Ale bratr Bart to odmítal. Podezíral jsem Emmu, že na něho číhávala častěji než na mě. Když si naléval mléko, obvykle ho přelil. Když nesl sklenici s vodou, rozlil ji. Obyčejně nebylo po ruce nic, čeho by se mohl přidržet, ale do všeho vrazil. Stoly se převracely, lampy padaly. Pokud byla někde šňůra od nějakého přístroje, Bart o ni určitě zakopl a šel k zemi – nebo spadl na zem mixér, hnětač nebo rádio.

„Kde je Bart?“ zeptal jsem se jí. Právě loupala brambory, aby je přidala k masu, které už bylo v troubě.

„Řeknu ti, Jory, že budu ráda, až bude zůstávat ve škole tak dlouho jako ty. Nemůžu ho v kuchyni snést. Musím všeho nechat, hlídat ho a uklízet mu z cesty všechno, co by mohl shodit, nebo do čeho by mohl vrazit. Ještě že má tu zeď, na které může vysedávat. Co na té zdi vlastně děláte?“

„Nic,“ odpověděl jsem. Nechtěl jsem jí vykládat, jak často se přes ni přehoupneme a zmizíme v tom opuštěném domě, kde si hrajeme. Měli jsme to zakázané, ale rodiče nemusí vědět o všem. „Kde je maminka?“ pokračoval jsem. Emma mi řekla, že přišla dnes domů brzy, protože zrušila výuku. To už jsem věděl. „Půlka třídy je nastydlá,“ vysvětlil jsem. „Ale kde je maminka teď?“

„Jory, nemůžu všechny sledovat na každém kroku a přitom se věnovat své práci. Ale před několika minutami říkala něco o tom, že jde do podkroví pro staré fotky. Nechceš tam za ní zajít a pomoct jí?“

Tohle byl Emmin ohleduplný způsob, jak člověku naznačit, že překáží. Vydal jsem se ke schodům do podkroví, které byly skryté úplně vzadu ve velké místnosti na ukládání prádla. Ta byla až na konci chodby. Když jsem procházel obývacím pokojem, zaslechl jsem, jak se hlavní dveře otevírají, ale hned se zase zavřely. Ke svému údivu jsem viděl tatínka, jak stojí nehnutě v hale a v modrých očích má zvláštní zamyšlený výraz. Zarazilo mě to tak, že jsem na něho nezavolal, abych ho nerušil. Nerozhodně jsem se zastavil.

Když odložil černý lékařský kufřík, odešel do své ložnice.

Musel projít kolem pootevřených dveří do skladiště prádla. Zastavil se a stejně jako já se zaposlouchal do baletní hudby, která sem slabě doléhala z podkroví. Co tam maminka dělá? Že by tam zase tancovala? Kdykoli jsem se jí zeptal, proč tancuje na tak zaprášeném místě, říkala, že ji tam i přes horko a prach něco „přitahuje“. „Ale otci o tom neříkej,“ varovala mě několikrát. Když jsem se vyptával, přestala tam chodit – ale teď už se k tomu zase vrátila.

Tentokrát si ale poslechnu, jaké výmluvy bude vykládat jemu, protože tatínek ji určitě přistihne!

Po špičkách jsem šel za ním po strmém úzkém schodišti.

Zastavil se přesně pod holou žárovkou, která visela ze stropu. Upřel na maminku pohled. Ta tančila dál, jako by si ho nevšimla. V ruce držela koště a hravě se s ním oháněla. Určitě předváděla Popelku, ne princeznu Auroru z Šípkové Růženky, což byla hudba, která se linula ze starodávného gramofonu.

Hrome. Nevlastní otec vypadal vystrašeně a i na tu dálku bylo patrné, že mu mamka tím tancováním v podkroví působí bolest. Zvláštní. Neměl jsem ponětí, co se mezi nimi děje. Jejich vztah mi připadal jiný než vztahy v rodinách mých několika málo kamarádů. Jejich láska byla pronikavější, prudší a vášnivější. Kdykoli měli pocit, že se na ně nikdo nedívá, zahleděli se na sebe a kdykoli se míjeli, dotkli se jeden druhého.

Teď, když jsem dospíval – bylo mi čtrnáct – začínal jsem si víc všímat toho, co se dělo mezi mými nejvýznamnějšími životními vzory. Často jsem uvažoval o jejich různých tvářích. Jedna byla pro veřejnost, druhá pro Barta a pro mě a třetí, tu nejvroucnější, si schovávali jeden pro druhého. (Nemohli tušit, že jejich synové nebyli vždy tak diskrétní, aby se otočili a odešli.)

Možná jsou takoví všichni dospělí, a rodiče zvlášť.

Tatínek nepřestával sledovat maminku, jak krouží v rychlých piruetách a dlouhé světlé vlasy kolem ní víří v půlkruhu. Měla na sobě bílý trikot a bílé piškoty. Její tanec mě fascinoval. Oháněla se smetákem a naznačovala, že bodá kordem do starého nábytku, který byl už pro mne a Barta malý. Na podlaze a na policích se válely rozbité hračky, dětská šlapací autíčka a koloběžky, nádobí, které Emma rozbila a měla v úmyslu ho jednou slepit. Každým mávnutím smetáku se zvířila spousta zlatavého prachu. Smítka se zmítala ve vzduchu a pokoušela se usadit ještě předtím, než je další útok smetáku zvedne zase do vzduchu.

„Odejděte!“ křičela jako královna na své otroky. „Odejděte a už se nevracejte! Přestaňte mě mučit!“ – a stále kroužila dokola tak rychle, že jsem se musel odvrátit, protože se mě už jen při pohledu na ni zmocňovala závrať. Pohazovala hlavou i pažemi a prováděla figury fouette daleko mistrněji, než jsem vídal na jevišti. S divokou posedlostí se točila stále rychleji a rychleji. Tančila jako srostlá s hudbou a smeták se stal součástí její produkce. Domácí práce tím nabývala na takové dramatičnosti, že jsem zatoužil odhodit boty, vyskočit a připojit se k ní. Toužil jsem jí být takovým partnerem, jakým býval kdysi můj vlastní otec. Ale mohl jsem jen stát v šeru a sledovat něco, o čem jsem věděl, že to není určeno mým očím.

Otec naprázdno polkl. Maminka vypadala nádherně, tak mladě a něžně. Bylo jí třicet sedm let, ale zdála se mnohem, mnohem mladší a bylo by snadné ji zranit nešetrným slovem. Byla stejně zranitelná, jako kterákoli z jejích šestnáctiletých žaček.

„Cathy!“ křikl tatínek a odhodil z desky jehlu, takže hudba s kvílením ztichla. „PŘESTAŇ! Co to děláš?“

Slyšela ho a v gestu předstíraného strachu proti němu vztáhla štíhlé bílé paže. Cupitala k němu malými krůčky, které se v baletní terminologii jmenují bourrées. To trvalo jen vteřinu, pak už zase vířila v piruetách kolem něho – a mávala kolem něho smetákem.

„PŘESTAŇ!“ vykřikl, zmocnil se smetáku a odhodil ho.

Uchopil ji v pase, paže jí přitiskl k tělu, až jí na tvářích vyrazily rudé skvrny. Uvolnil sevření natolik, že paže vyprostila, mávala jimi jako raněnými křídly a rukama si chránila hrdlo. Oči jí nad těmi zkříženými bledými pažemi tmavly a zdály se větší. Plné rty se začaly chvět a pomalu, pomalounku byla nucena i přes zoufalý odpor pohlédnout směrem, kterým tatínek ukazoval.

Podíval jsem se tam také a uviděl jsem dvě postele vedle sebe v té části podkroví, která se měla brzy začít upravovat. Tatínek slíbil, že tam budeme mít společenskou místnost. Ale co dělají v takovém nepořádku manželské postele?

Maminka promluvila vyděšeným chraplavým hlasem.

„Chrisi? Ty jsi doma? Obvykle se tak brzy nevracíš…“

Chytil ji a já si oddechl. Teď ji může vrátit do skutečnosti a požádat ji, aby tu v tom suchém vzduchu plném prachu netancovala. Mohlo by se jí tu udělat špatně. I já jsem si všiml, že neví, na co se vymluvit.

„Cathy, ty postele jsem nahoru vynesl já, ale jak se ti podařilo dát je k sobě?“ Otec ji nenechal vydechnout. „Jak jsi sem dostala matrace?“ Pak se na chvíli zarazil a prohlížel si košík mezi postelemi. „Cathy,“ zařval a zíral na ni. „Copak se historie musí opakovat? Nemůžeme se z chyb jiných poučit? Copak to musíme prožít celé znovu?“

Znovu? O čem to mluví?

„Catherine,“ pokračoval tatínek stejně chladným a tvrdým hlasem. „Nepokoušej se tvářit, že za nic nemůžeš, jako nějaké dítě přistižené při krádeži. Proč jsou tu ty postele? Proč jsou ustlané a čistě povlečené? A co ten košík? Copak jsme se na něj nenadívali dost, aby nám to stačilo až do konce života?“

Já si myslel, že ty postele srazila k sobě proto, abychom si měli spolu po tancování kde odpočinout. Několikrát už to tak bylo. A ten košík mi nepřipadal nijak zvláštní.

Popošel jsem blíž a ukryl se za trám, který podpíral krokve.

Bylo mezi nimi něco smutného a bolestného, něco mladého a čerstvého, jako neošetřená rána. Zdálo se, že se maminka stydí a připadá si trapně. Muž, kterému říkám tatínku, tam stál celý zmatený. Bylo jasné, že by ji chtěl vzít do náruče a odpustit jí. „Cathy, Cathy,“ káral ji utrápeně. „Nepokoušej se být ve všem jako ona!“

Maminka zvedla vysoko hlavu a odbyla ho pohledem plným provokativní hrdosti. Odhodila si dlouhé vlasy z tváře a kouzelně se na něho usmála. Dělá to všechno jen proto, aby ho donutila přestat s otázkami, na které nechce odpovídat?

Najednou jsem v zatuchlé komoře pocítil podivný chlad.

Roztřásl jsem se a chtělo se mi utéct a někam se schovat. Styděl jsem se za to, že je špehuju – to patří k Bartovým způsobům, ne k mým.

Ale jak mám utéct, aniž bych vzbudil jejich pozornost?

Musím tu zůstat.

„Podívej se na mě, Cathy. Už nejsi žádná mladá naivka a už si nehrajeme. Není důvod dávat ty postele k sobě. A ten košík mé obavy jen umocňuje. Co máš, sakra, v plánu?“

Rozhodila paže, jako by ho chtěla obejmout, ale odstrčila ho a řekla: „Nepokoušej se mi domlouvat, když se mi zvedá žaludek. Každý den se sama sebe ptám, jak se mám vrátit domů a nemít tě plné zuby. I po tolika letech cítím to samé, i po tom všem, co se stalo. Ale stejně tě celé ty roky miluju, důvěřuju ti a potřebuju tě. Nechtěj mou lásku převrátit na něco odporného!“

Na tváři se mu zračil zmatek. Já jsem byl zmatený také.

Copak ji nemiluje? Mluvil snad o tom? Maminka už se zase dívala na ty postele, jako by ji překvapilo, že je tam vidí.

„Chrisi, pomoz mi!“ zajíkala se, přistoupila k němu blíž a roztáhla paže. Odstrčil ji a potřásal hlavou. Prosila ho dál: „Nepotřásej, prosím tě, hlavou, jako bys tomu rozuměl. Nepamatuju se, že bych ten košík kupovala, opravdu ne! Tuhle se mi zdálo, že jsem sem přišla a srazila ty postele k sobě. Ale když jsem je tu dnes viděla, myslela jsem, žes je sem dal ty.“

„Cathy! Já jsem ty postele k sobě nedal!“

„Vyjdi z toho příšeří. Nevidím ti do tváře.“ Zvedla malé bílé ruce a zdálo se, že chce setřást nějakou neviditelnou pavučinu. Pak se na své ruce upřeně dívala, jako by ji zrazovaly – nebo na nich opravdu viděla pavučinu, která jí nedovolovala pohnout prsty?

Stejně jako tatínek jsem se rozhlédl kolem sebe. Podkroví nebylo ještě nikdy tak uklizené. Podlaha byla zametená a krabice s harampádím úhledně poskládané. Aby to tu vypadalo útulně, rozvěsila po stěnách obrázky květin.

Tatínek se díval na maminku, jako by byla šílená. Uvažoval jsem, na co asi myslí a proč nedokáže odhalit, co ji trápí, když je tak dobrý doktor. Chce zjistit, jestli se maminka jen tváří, že si nevzpomíná? Říká mu ten její zmatený a utrápený pohled něco jiného? Určitě, protože jí vlídně a s něhou řekl: „Cathy, nemusíš se bát. Už neplaveš v moři lží a podvodů, ani nejsi bezmocně unášena proudem. Netopíš se ani neztrácíš vědomí. Ani tě nepronásledují noční můry.“ Vrhla se k němu a držela se ho, jako by se bála, že se topí. Objal ji, hladil ji po zádech a po tvářích a utíral jí stékající slzy. „Jsi v pořádku, miláčku,“ zašeptal. Jemně jí zvedl bradu a sklonil se k jejím rtům. Jejich polibek byl tak dlouhý, že jsem zadržoval dech.

„Babička je po smrti. Foxworth Hall do základů vyhořel.“

Foxworth Hall? Co je to?

„Ne, tak to není, Chrisi. Před chvílí jsem ji slyšela stoupat do schodů. Jak je to možné? Vždyť sám víš, jaký má strach z malých uzavřených prostor.“

„Když jsi ji slyšela, spala jsi?“

Zachvěl jsem se. O čem to, k čertu, mluví? Jaká babička?

„Ano,“ zamumlala, rty na jeho tváři. „Myslím, že ty zlé sny přišly, když jsem si po koupeli zdřímla. Nepamatuji se ani, že jsem šla sem nahoru. Nevím, proč jsem sem šla a proč jsem tu tančila. Já snad přicházím o rozum. Někdy mám pocit, že to nejsem já, ale ona, a pak sama sebe nenávidím!“

„Ne, jsi to ty a matka je tak strašně daleko, že už nám nemůže ublížit. Do Virginie je to odsud tři tisíce mil a včerejšek je už za námi. Když na tebe dolehnou pochybnosti, polož si otázku – pokud jsme dokázali přežít tu hrůzu, není to dostatečný důvod, abychom teď žili v klidu?“

Nebyl jsem si jistý, jestli chci víc utéct, anebo poslouchat dál. Měl jsem pocit, že i já se topím v tom jejich moři záhad, i když jsem netušil, o čem vlastně hovoří. Viděl jsem před sebou dva lidi, své rodiče, a měl jsem pocit, že jsou to cizí lidé, které neznám. Byli mladší, méně silní a nevypadali tak spolehlivě.

„Polib mě,“ zašeptala maminka. „Probuď mě a zažeň ta strašidla. Řekni mi, že mě miluješ a že se na tom nic nezmění, ať se stane cokoli.“

S dostatečnou přesvědčivostí tak učinil. Když ji uklidnil, chtěla, aby si s ní zatancoval. Položila jehlu na desku a hudba se znovu rozezněla.

Schoulený jsem sledoval, jak se otec pokouší o složité baletní kroky, které by pro mě neznamenaly žádný problém. Neměl dost zkušenosti ani půvabu, aby byl partnerem někomu tak zkušenému, jako je maminka. Pohled na jeho snažení mě uváděl do rozpaků. Brzy pustila desku s hudbou, při které se mohl uplatnit.

Tanec v temnotách…

Dokud píseň neskončí, budeme tančit v temnotách…

Teď už si byl otec jistý. Tiskl ji k sobě, tiskl k ní tvář a společně pluli pokojem.

„Chybí mi pohled na ty třepetající se papírové květiny,“ řekla zjihle.

„Dole tiše sledovala dvojčata malou černobílou televizi, umístěnou v rohu.“ Měl zavřené oči a něžně zasněný hlas. „Tobě bylo teprve čtrnáct, ale už tenkrát jsem tě miloval a moc jsem se za to styděl.“

„Proč?“

Když jí bylo čtrnáct, nemohl ji znát. Zamračil jsem se a pokoušel se rozpomenout, kdy a kde se poprvé setkali. Maminka utekla se svou mladší sestrou Carrie z domova krátce poté, co jejich rodiče zahynuli při autonehodě. Odjeli autobusem na jih a jedna hodná černoška jménem Henny je vzala ke svému zaměstnavateli, doktoru Paulu Sheffieldovi. Ten je velkoryse přijal a poskytl jim hezký domov. Maminka začala zase brát hodiny baletu a tam se seznámila s Julianem Marquetem – mým skutečným otcem. Narodil jsem se brzy poté, co zemřel. Pak se maminka provdala za tatínka Paula. Ten je Bartovým otcem. To bylo dlouho předtím, než poznala Paulova mladšího bratra Chrise. Tak jak by ji mohl milovat, když jí bylo čtrnáct? Lhali nám snad? Sakra…

Když dotančili, začali se zase hádat. „Cítíš se lépe, jsi zase sama sebou,“ řekl tatínek. „Chci, abys mi přísahala, že kdyby se se mnou něco stalo, ať by to bylo zítra nebo za spoustu let, že se zavazuješ, že bys nikdy neschovávala Barta a Joryho v podkroví, aby ses mohla bez závazků vrhnout do dalšího manželství!“

Zaskočeně jsem pozoroval maminku, jak pohodila hlavou a pokoušela se popadnout dech. „Tak to si o mně myslíš? Jdi k šípku! Ty si myslíš, že jsem jako ona! Možná jsem ty postele srazila. Možná jsem přinesla ten košík. Ale nikdy mě ani nenapadlo, abych… abych… Chrisi, ty přece víš, že něco takového bych neudělala!“

Co by neudělala, co?

Donutil ji k přísaze. Přinutil ji odříkat ta slova, ale celou dobu ho provrtávala žhavým pohledem plným vzteku.

Potil jsem se a bylo mi smutno. Měl jsem na tatínka zlost a ztratil jsem o něm všechny iluze. Měl by ji znát lépe. Maminka by něco takového neudělala. To by nedokázala! Miluje mě a Barta také. I když se na něj někdy mračí, nikdy, nikdy by nás neschovávala v podkroví.

Tatínek ji nechal stát uprostřed místnosti a vydal se pro košík. Pak otevřel okno a košík z něho vyhodil. Sledoval, jak dopadl, a znovu se rozzlobeně otočil k mamince.

„Možná společným životem vykupujeme hříchy našich rodičů. Možná to nakonec odnesou Bart a Jory – a tak mi dnes večer nenašeptávej, že bychom měli adoptovat další dítě. Nemůžeme si dovolit zatáhnout do toho svinstva další dítě! Copak si, Cathy, neuvědomuješ, že když jsi nahoře srazila ty postele, podvědomě plánuješ, co uděláme, až se naše tajemství prozradí?“

„Ne,“ namítla a bezmocně rozhodila rukama. „To ne. To bych nemohla…“

„Muselas na to myslet!“ vyštěkl. „Ať se stane cokoli, nezavřeme, ty nezavřeš své děti v komoře, abys zachránila sebe nebo mě.“

„Nenávidím tě za to, že si něco takového můžeš myslet!“

„Snažím se být trpělivý. Pokouším se ti věřit. Vím, že tě stále pronásledují hrozné sny. Vím, že tě stále ještě mučí to, co se stalo, když jsi byla mladá a nevinná. Ale musíš už konečně dospět a pohlédnout pravdě do očí. Ještě ses nepoučila, že podvědomí vede často ke skutečnosti?“

Vrátil se k ní, těsně ji objal, líbal a utěšoval ji tak něžným hlasem, až se o něho zoufale opřela. (Proč se cítí tak zoufalá?)

„Cathy, zlatíčko moje, odhoď ty obavy, zaseté nelidskou babičkou. Chtěla, abychom uvěřili v peklo a jeho nekonečná muka odplaty. Žádné peklo neexistuje, jen to, které si způsobíme sami. Neexistuje ani nebe, kromě toho, které si navzájem vybudujeme. Neopouštěj svými podvědomými činy mou víru, lásko. Bez tebe by pro mě život ztratil smysl.“

„Tak letos nejezdi na návštěvu ke své matce.“

Zvedl hlavu a upřel kamsi do neznáma pohled plný bolesti.

Tiše jsem se sesul na podlahu a zíral jsem na ně. Co se děje? Proč mám najednou takový strach?

Bart

„A sedmého dne Bůh odpočíval,“ četl Jory, zatímco jsem uhlazoval půdu kolem semínek macešek, kterými jsem měl uctít pátého května narozeniny tety Carrie a strýce Coryho. Nikdy jsem je neviděl. Oba byli už dlouho po smrti. Zemřeli ještě předtím, než jsem se narodil. V naší rodině se umírá snadno. (Zajímalo by mě, proč měli tak rádi macešky. Malé, hloupé nicotné kytičky s baculatými kvítky.) Přál bych si, aby maminka nepovažovala za tak důležité uctívat mrtvé o jejich narozeninách.

„A víš, co bylo dál?“ zeptal se Jory, jako by devět let byl věk hlupáka, a on byl už dospělý. „Na začátku, když Bůh stvořil Adama a Evu, žili oba v ráji úplně nazí. Pak jim jednoho dne zlo v podobě hada našeptalo, že chodit nahý je hřích, a tak se Adam zahalil fíkovým listem.“

Sakra… nahatý lidi, který netušej, že nahota se nesluší.

„A co si oblíkla Eva?“ zeptal jsem se a rozhlédl se kolem s nadějí, že zahlédnu nějaký velký list.

Pokračoval zpěvavým hlasem ve čtení. Přenesl mě tak do doby, kdy Boha zajímalo úplně všechno, i nahatí lidé, kteří si povídali s hady. Jory říkal, že si dokáže biblické příběhy převést v duchu na hudbu. To mě přivádělo k šílenství a nahánělo mi to strach. Tancuje si na hudbu, kterou slyší jen on, a já ne! Cítil jsem se jako neviditelný pitomec a pomatený hlupák.

„Jory, kde rostou ty fíkový listy?“

„Proč?“

„Kdybych nějakej měl, svlíknul bych se a nosil ho.“

Jory se rozesmál. „Ježíši, Barte, existuje jen jedna situace, kdy může mít kluk na sobě fíkový list – a ty by ses určitě styděl.“

„Nestyděl!“

„Ale ano!“

„Já se nestydím nikdy!“

„Tak jak můžeš vědět, jaké to je? Mimochodem, viděl jsi někdy tatínka oblečeného do fíkového listu?“

„Ne…“ Pak jsem si ale uvědomil, že jsem hlavně nikdy neviděl fíkový list, tak jak můžu vědět, jestli jsem ho viděl na tatínkovi? Řekl jsem to Jorymu.

„Hochu, to bys znát měl!“ sdělil mi výsměšně.

Pak se zašklebil a bez zastávky vyskákal všechny mramorové schody až nahoru. Nezbývalo mi, než ho obdivovat. Zůstával jsem daleko za ním. Přál jsem si být stejně hezký jako on. Toužil jsem krásně tančit a každého okouzlit. Jory je vyšší, starší, hezčí – ale počkat. Možná bych mohl být hezčí, když s výškou se nic dělat nedá. Mám velkou hlavu. Určitě v ní mám i velkej mozek. Porostu, doženu Joryho a ještě ho předstihnu. Co, přerostu i tatínka. Budu vyšší než ten obr v pohádce o Jankovi a fazoli – a ten byl nejvyšší ze všech!

Devět let – přál jsem si, aby mi bylo čtrnáct.

Jory seděl na nejvyšším schodu a čekal, až ho doženu. Tvářil se urážlivě a nenávistně. Bůh nebyl moc štědrý, když rozděloval schopnost koordinovat pohyby. Vzpomněl jsem si, jak nám Emma před pěti lety, když mi byly čtyři, každému dala kuřátko. Byla to taková malá žlutá chlupatá věc, která pípala a pískala. Ještě nikdy v životě jsem neměl v ruce nic tak příjemného. Moc se mi to kuřátko líbilo. Držel jsem ho v hrsti a čichal jeho vůni. Pak jsem ho jemně položil na podlahu – a to zpropadené kuře padlo mrtvé.

„Moc jsi ho mačkal,“ řekl mi tatínek, který tomu rozumí.

„Varoval jsem tě, abys ho nedržel příliš pevně. Kuřátka jsou křehká a musí se s nimi zacházet opatrně – takže příště s nimi zacházej jemně, platí?“

Bůh mě občas postihne nějakou pohromou, i když většinou to je jeho vina. Copak můžu za to, že některá nervová zakončení mi nevedou až pod kůži? To není moje chyba, že necítím bolest stejně jako ostatní – za to může On! Pak jsem se zachvěl, že by mi mohl něco udělat. Když mi otrnulo, šel jsem k malé ohrádce, kde se osaměle procházelo Joryho kuře. Zvedl jsem ho a vysvětlil mu, že jsem jeho kamarád. Prima jsme si užívali, navzájem jsme se honili a najednou po dvou hodinách dovádění padlo a bylo po něm!

Tuhé a studené věci nesnáším. Proč se tak snadno vzdalo?

„Co je s tebou?“ křičel jsem. „Vždyť jsem tě nemačkal! Vůbec jsem se tě nedotýkal! Byl jsem opatrný – tak si přestaň hrát na mrtvýho a vstaň! Jinak si bude tatínek myslet, že jsem to udělal schválně!“ Jednou jsem viděl tatínka křísit člověka, kterého vytáhli z vody. Mačkal z něho vodu a foukal do něho vzduch. Udělal jsem s kuřetem to samé. Ale neprobralo se. Pak jsem mu provedl masáž srdce a pak už jsem se jen modlil. Ale zůstalo mrtvé.

Nejsem k ničemu. Nedokážu zůstat chvíli čistý. Emma tvrdí, že dávat mi čisté oblečení je plýtvání jejím časem. Když utírám nádobí, vždycky něco rozbiju, nové hračky se v mé péči brzy rozpadnou, když si obuju nové boty, za deset minut jsou k nerozeznání od starých. Ale já nemůžu za to, že se tak rychle okopou. Lidi prostě neumějí udělat pořádné boty, které by vydržely. Nepamatuju si, že bych měl někdy kolena bez odřenin nebo náplastí. Když jsme hráli softball, uklouzl jsem a upadl mezi metami. Nedokázal jsem míč dobře chytit, takže se mi často zvrtly prsty a dvakrát jsem je měl zlomené. Třikrát jsem spadl ze stromu. Obě ruce jsem už měl polámané. Třikrát jsem měl pořádné pohmožděniny. Jory si nezlomil nikdy nic.

Není divu, že maminka nám stále říká, abychom nechodili do toho velkého starého domu vedle nás. Je tam spousta schodišť a jí je jasné, že dříve nebo později bych z některých schodů spadl a polámal si všechny kosti!

„Škoda, že máš tak špatnou koordinaci,“ brumlal Jory. Pak se postavil a křikl: „Barte, nemůžeš běhat jako holka! Předkloň se a zvedej nohy. Vlož do toho srdce a vyraz! Nemysli na to, že můžeš upadnout. Když to nebudeš čekat, nestane se to. A když mě doženeš, dám ti svůj superrychlý míč!“

Bože, po ničem na světě jsem netoužil víc!

Jory ho dokázal házet tak, že se točil. Když se trefoval do plechovek postavených na zídce, shodil je jedním hodem všechny. Já se nikdy netrefím tam, kam chci – ale zato jsem trefil spoustu věcí, které jsem ani neviděl, třeba okna cizích domů.

„Na ten míč ti kašlu,“ vypravil jsem ze sebe, ačkoli jsem po něm toužil. Byl to o hodně lepší míč než ten můj. Vždycky dostává všechno lepší.

Soucitně na mě pohlédl a já se málem rozbrečel. Lítost nesnáším! „Můžeš ho mít, i když nevyhraješ. Dáš mi za něj svůj. Nechci se tě dotknout. Chci jen, aby ses už přestal bát, že všechno zkazíš. Pak to možná půjde – třeba se ti povede i vyhrát.“

Když se usmál, napadlo mě, že kdyby tu byla maminka, připadal by jí ten úsměv s odhalením bělostných zubů okouzlující. Zamračil jsem se. „Já ti na ten míč kašlu,“ zopakoval jsem. Bránil jsem se, aby měl nade mnou navrch nějaký dobrosrdečný krasavec, který je v pořadí už čtrnáctým v rodině ruských tanečníků, kteří se ženili s balerínami. Co je na tanečnících tak světoborného? Nic, prostě nic! Bůh se usmál na Joryho nohy a stvořil je krásné, zatímco moje vypadaly jako sukovité klacky.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Jory

Bart

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ