SPADNUL Z JAHODY

Kristína Pavelková

SPADNUL Z JAHODY

Copyright © 2019 by Kristína Pavelková

Translation © 2019 by Eva Štěpánková

Cover & layout © 2019 by Jiří Pánek

Czech edition © 2019 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1784-2

1. KAPITOLA

Nějak mně došla inspirace. Nezvyklé. Většinou

mi to jde jako po másle. Zřejmě potřebuji kofein. Čtvrtý šálek by mi způsobil spíš infarkt, než aby mě inspiroval k novým nápadům, které bych dneska potřebovala jako chilli v thajském jídle.

Otevřela jsem prosklené dveře své útulné kanceláře, na kterých září růžovofialový nápis Tatiana Jurčová − copywriter.

Pořád nic? Mám práci snů. Práce v reklamní agentuře nemusí být pro každého tou nej, ale pro mě rozhodně je. Už odmala trpím jakýmsi sedmým smyslem, který mi našeptává nové nápady a inspirace, tady ho dokážu dokonale využít. Šestý smysl mám speciálně vyvinutý na chlapy, prokouknu je dřív, než k něčemu dojde a bum − je po všem. Ale o tom později, dneska si nechci kazit den.

Prošla jsem kolem open space, kde pracují muklové. Tak jim říkám, protože dělají tu nejhorší práci. Tím myslím účetnictví, fakturace a všechny ty tabulky a omáčky kolem, které náš právní systém vyžaduje. My, vyvolení, máme svoje kanceláře, sice malé, ale alespoň nějaké. Když lezete klientům do zadku, to poslední, co chcete, je, aby to slyšely i cizí uši. A navíc se dělit o jeden prostor s ostatními, to už není pro mě. Tou vyvolenou jsem myslela sebe − úspěšnou copywriterku, která má všechno pod palcem, Števa − našeho IT specialistu, Kamila − grafika neboli uměleckého ředitele, který umí zázraky na počkání, a v neposlední řadě, naši šéfovou Idu, která dohazuje zakázky a zastřešuje celý chod firmy, protože je jedinou majitelkou.

Už jsem říkala, že jsme malá firma? Řekněme, že rodinná. I když nejsme pokrevní rodina, cítíme to tak. Našimi klienty jsou velké ryby. Alespoň se tak tváří a my jim k tomu dopomáháme, budujeme jejich image a velké jméno na směšném slovenském trhu.

V malé společné kuchyňce jsem do rychlovarné konvice napustila vodu a nechala jsem ji vařit. A zdá se vám, že používám slovo ,malé‘ často? Je to proto, že prostory naší reklamní agentury Fabrika na reklamu jsou opravdu malé. I když je nájemné v centru příšerně drahé, prvořadé je, že lokalita je absolutní špička.

Do bílého hrnku s obrázkem opičího zadku jsem vložila pytlík zeleného čaje a zalila jsem ho skoro vařící vodou, tak jak to radí na internetu. Musela jsem si vybrat záložní životabudič, protože dávku kofeinu pro dnešek jsem už vyčerpala.

I vás zaujal obrázek na mém hrnečku? Před pár týdny mi ho přinesl kolega Števo, prý jen tak. Vím, že nic není jen tak. Števo je otrava, někdy pořádný, ale jinak je fajn, takže mu to toleruju. Vytrvale mě zve všude možně a já vytrvale odmítám. Kdyby se mi takhle nabízeli i ostatní… Jak je ten svět nespravedlivý.

Dvě minuty. Konec. Vylovila jsem pytlík z hrnečku a šup s ním do odpadkového koše. Kdybych ho tam nechala déle, byl by hořký.

„Jsi tady? Hledala jsem tě v kanceláři.“

Do kuchyně vletěla Ida, moje šéfka, vždycky dokonale upravená, dneska taky. V úzkých kalhotách na hříšně vysokých podpatcích vystavovala na odiv svoje dlouhatánské nohy. Říká, že outfity si vybírá sama, ale nevěřím jí, musí v tom mít prsty nějaká pseudostylistka, která se chce za jejími zády dostat výš. Vyšším levelem mám na mysli smetánku a celebrity. Říká se jim tak, ale zásadně s tím nesouhlasím. Celebritou byla Matka Tereza, stále je Sophia Loren a moje oblíbená Jennifer Aniston. Nejsou jako Janek Mrkvička nebo Anička Kováčová, kteří se dvakrát objeví v ranním vysílání a jsou z nich hvězdy nejvyššího kalibru.

„Něco hoří?“ zeptala jsem se. Někdy se i stávalo, že jsme měli na vytvoření reklamního šotu jen několik hodin. Nemožné, ale zkuste to vysvětlit klientovi, který se tváří jako pupek světa.

„Chtěla jsem s tebou probrat požadavky nového klienta, Jahoda telu. A nezapomeň na to, co je pro naši agenturu důležité. Nemůžeme si dovolit žádnou chybu, Táňo.“ Řekla sice naši agenturu, ale myslela svoji agenturu. Já jsem jen řadový zaměstnanec, zisky sčítá ona.

Přesně o tomhle jsem mluvila. Ida je nadšená, že jsme přetáhli konkurenci největšího mobilního operátora na Slovensku, a je třeba udělat všechno pro to, aby byl spokojený. V překladu to znamená − lézt mu do zadku se vším, co k tomu patří.

Jahoda tel ale nebyla jediná firma, která pořád zpoplatňovala hovory na svoji zákaznickou linku. Ale desetitisíce na reklamu, kterou zaplatí soukromé televizi, aby se mohli na pár vteřin během „Rozbouřeného vína“ zviditelnit v televizi… to našli hned. V Jahoda telu zřejmě neplatilo pravidlo náš zákazník, náš pán. Měli vlastní − čím víc je oškubeme, tím líp pro nás.

„Nemusíš mi to pořád připomínat,“ zajela jsem si rukou do svých skořicových vlasů, majících délku po lopatky (lepší výraz pro barvu mých vlasů jsem nenašla), přehodila jsem si je dozadu a zamrkala jsem světlemodrýma očima.

„Můžeš za mnou pak přijít do kanclíku?“

„Jasňačka,“ špulila jsem na ni svoje jahodové rty ve tvaru srdce.

„Za deset minut,“ otočila se na vysokých jehlách s červenou podrážkou, zavrtěla hubeným zadkem, oháknutá v těsných vzorovaných kalhotách, a byla pryč.

Na svůj tmavý pracovní stůl jsem položila hrnek s červeným opičím zadkem, natočený směrem ke mně. Dlaněmi jsem si přejela po oválné tváři, podél úzkého nosu posetého pihami, s úmyslem, že se trochu proberu. Před rozhovorem s Idou bych potřebovala být freš.

Přesně za devět minut jsem se zvedla ze svého pohodlného křesla, které jsem si darovala ke dvacátým osmým narozeninám. Kdo by mi ho koupil, když ne já?

„Můžu?“ po krátkém zaklepání jsem otevřela dveře Idiny kanceláře.

„Pojď, Táňo, čekám tě.“

Ida seděla za masivním ebenovým stolem, na kterém měla vystavenou fotografii se svým přítelem. Byl to dokonalý pár, jako vystřižený z časopisu Dokonalé páry. Ona, úspěšná podnikatelka s dokonalou postavou, vytříbeným vkusem a tunou kreativních nápadů, a on, modrooký svalovec s úsměvem sladším než cukrová vata.

„Tak šup sem s klientovými požadavky, ať to máme rychle za sebou,“ usmála jsem se, jakmile jsem pohodlně vklouzla do koženého křesla a zahnízdila jsem se v něm jako kvočna na vajíčkách.

„Neber to na lehkou váhu, Táničko. Je to významný klient, navíc je pro nás hodně důležitý. Víš, kolik mě stálo úsilí, abych ho přetáhla?“

Bože na nebi, ještě důležitější než ti dosavadní. Co mě to jen čeká? Sodoma a Gomora, projelo mi hlavou.

„Chápu to, přece náš klient, náš pán,“ zamrkám modrýma očkama.

V tom okamžiku jsem v Idiných úzkých safírových očích zahlédla zrnko spokojenosti. „Jedná se o reklamní kampaň, která bude vymývat mozky přibližně půl roku s tím, že zhruba za měsíc ji obohatíme něčím novým.“

„Výborně. Něco podobného, jako jsme dělali pro Stříbrného srnce.“

„Zítra přijde pan Važanský z Jahoda telu a podrobně s tebou probere detaily kampaně. Má nějaké speciální požadavky, které ti řekne osobně.“

No jen se z pana Važanského a nějakého Jahoda telu všichni neposerte, říkala jsem si v duchu, ale nahlas jsem řekla: „V pořádku. Těším se na něj,“ vykouzlila jsem ten nejdůvěryhodnější úsměv, jaký jsem jen uměla.

„Spoléhám se na tebe, Táňo. Udělej všechno, co bude chtít, i to, co mu na očích neuvidíš,“ probodla mě hlubokým pohledem.

„Neměj strach.“

„Posílám ti e-mailem návrh smlouvy a požadavky klienta, tak si to do zítřka prohlédni a zkus vymyslet alespoň předběžný návrh kampaně.“

Ano, takhle to chodí v reklamní agentuře. Jestli jste si mysleli, že si tu hrajeme a vymýšlíme slogánky, mýlíte se. Dřeme dlouho do noci a plníme sny a nesmyslné požadavky klientů, aby na pár vteřin zazářili v telce, aby je ta rozumnější část slovenského národa přepnula.

„Ještě že jsem si udělala zelený čaj, ale už teď vím, že ani ten mi stačit nebude.“ Se sklopenou hlavou jsem šla makat na kampani pro super špicu tuti-fruti klienta.

Poté, co jsem si narychlo přečetla smlouvu a požadavky klienta, jsem interním telefonem − na který by mi Jahoda tel určitě udělal tu nejnižší a nejvýhodnější cenu na trhu − zavolala Kamilovi, který spolupracuje na každém projektu. Já ho vymýšlím a on ho realizuje. Tak už víte, proč máme v názvu slovo fabrika? Měníme reklamní sny na skutečnost.

Asi za minutu vejde bez klepání můj kolega, oháknutý v moderních tmavých kalhotách a v ležérní košili.

„Pořád ses nenaučil klepat?“ hlesnu podrážděně. Musela jsem si držet formu, ale jinak mě to vůbec netrápilo. Ať si neklepe, když ho to nenaučili.

„Budeš mně dávat přednášky nebo jdeme pracovat?“ vyvalí na mě oči, tmavé jako čokoláda. Byl stejně starý jako já, dvacet osm, ale pořád vypadal jako neopeřený ptáče. Slyšeli jste o tom, že muži prý dospívají mnohem později než my? Jeho delší oříškovohnědé prameny vlasů měl rozlítané do stran, exploze na jeho hlavě připomínala účes à la Brad Pitt ve filmu Trója. Nenechal se pobízet a pohodlně se rozvalil do červeného křesla proti mému.

„Do zítřka musíme vymyslet předběžné návrhy pro Važanského.“

Kamil se na mě hloubavě zadíval: „Takže už víme, jak se ten ďáblík jmenuje,“ přejel si rukou po špičaté bradě. Na klienty měl stejné názory jako já. To nás spojovalo, nic jiného za tím nehledejte, tečka.

„Pan Važanský,“ usmála jsem se, „očekává vysokou profesionalitu. I Ida mě důrazně upozornila, že jeho spokojenost je pro nás více než důležitá.“

„Máš už něco?“ vybafnul na mě.

Přeložila jsem si hubenou nohu přes levé koleno. „Vypadám jako stroj?“ Ve vzduchu jsem nervózně manévrovala perem, které jsem svírala mezi ukazovákem a prostředníkem. „I když bych nebyla proti, kdyby mě jeden takový robot teď nahradil.“

„Uvidíš, zvládneme to. Bylo to i horší,“ mile se usmál.

Nechápala jsem, jak může být tak klidný a ochotný vždycky pomoct a podpořit. Je to v můj prospěch, takže nehodlám nic analyzovat. „Co kdybychom teda reklamu postavili na jahodě.“

Kamil se zasmál. „Prvoplánově. Chceš ho urazit hned na začátku? Váženého klienta?“ usmál se cynicky.

„Máš něco lepšího, Einsteine?“

„Oslovíme Zoju Palkovou. Budeme stavět na její popularitě.“

„Nuda,“ ovívala jsem si obličej smlouvou s Jahoda telem, „Zoja vyskakuje skoro odevšad. Je to trapný.“

Kamil se opřel do křesla a zadíval se mi hluboce do očí. Zdálo se, že přemýšlí, až se mu z hlavy kouřilo. Za chvilku se mu pootevřela ústa, jako by mi chtěl konečně něco říct. „Máš tady něco…“ naklonil se ke mně a ukazováčkem se natáhnul k mojí tváři.

„Myslela jsem, že máš konečně nápad na kampaň, a ty se místo toho soustředíš na nedokonalosti na mojí tváři.“

I takhle někdy vypadá tvorba reklamy. Suše? Možná, ale někdy přijde inspirace okamžitě. Uznejte sami, Jahoda tel, jakou kampaň můžeme vymyslet? Jak řekl Kamil, nemůžeme být prvoplánoví, a tak jsme reklamu, postavenou na šťavnaté jahodě, vyloučili. Nejsme přece amatérská agentura.

„Můžeš si konečně utřít tu řasu z tváře? Nemůžu se soustředit,“ pedant a detailista se právě projevil. V práci obrovská výhoda, v soukromí bych s tímhle detailem asi nepřežila. Jeho smysl pro detail a pedantnost byl v práci grafika velkou předností, dokázal vyšperkovat věci do nejmenších podrobností. A z detailů se tvoří celek.

Při jeho naléhání a pokynech jsem měla pocit, že se koukám do zrcadla. Dlaní jsem si setřela řasu.

„Máš nápad?“

Zavrtěl hlavou. „Je pozdě, nemůžu se soustředit.“

„Skřivánek?“ naznačila jsem.

Přikývnul.

Nevěříííím, i jemu to líp myslí ráno než po obědě.

„Nenecháme to na zítřek?“ přejel si dlaní po opálené tváři.

„Kamile, zítra přijde Važanský, není čas.“

Poklepával si perem po rtech. „Ty něco vymyslíš,“ usoudil.

„Tak to ti pěkně děkuji za pomoc.“

„Zase jsi mi naletěla,“ zachechtal se.

„Nesnáším ty tvoje dětinské vtípky,“ zlobila jsem se. Kampaň byla prioritou a on si místo toho dělá legraci. Typický chlap − dítě, které nikdy nedospěje.

Podíval se na mě velkýma očima a v tom okamžení mu bylo odpuštěno.

„Mám to,“ pro změnu jsem teď zavýskla, jako dítě když dostane novou hračku. „Zůstaneme u jahod. Představ si gigantickou jahodu, nejsympatičtějšího chlapíka, například Kramára, který právě zjistí, kolik stojí paušál u konkurence. Nevšimne si, kam jde a spadne z té obrovské jahody přímo dolů. Tam ho bude čekat krásná slečna, která řekne něco v tom smyslu: ‚Jestli jste nespadli z jahody, přijďte si k nám pro Fajnový paušál.‘ Klapka,“ nadchla jsem se představou, jakou úžasnou kampaň jsem právě vymyslela.

Kamil seděl bez pohnutí s nehybnou tváří, po celou dobu ze sebe nevydal ani hlásku.

„Tak co na to říkáš?“ cenila jsem na něj zuby.

„Jsi fakt dobrá,“ vykřikl za chvilku s úsměvem na tváři.

„Bravo, dostala jsi tam jahodu tak, že to není prvoplánové, ani kýčovité.“

Spokojeně jsem se usmívala.

„Musel jsem tě napínat, abys nezpyšněla.“

„Nepovídej. Jsi rád, že to máme za sebou a nemusíš tady tvrdnout další hodinu.“

„Odhalila jsi mě.“

„Už jen vymyslet ty správný herce, kteří by v naší jahodový love hráli. Chlapa, který spadne z jahody a dívku, která mu pomůže. Ta musí být hodně hezká, ale zároveň hodně dívčí.“

„Nechám to na tobě, kolegyňko. Tvou představu mám, začnu to řešit vizuálně. Loučím se, odcházím,“ zvednul se z křesla a přesouvá se ke dveřím.

„Tomu se říká kolegialita. Děkuji za nic,“ zakřičím za ním, když zavírá dveře.

Dveře se zavřely, aby se o vteřinu později zase otevřely a objevila se v nich Kamilova dlaň. Netroufal si vejít, jen mi pěti prsty zamával na pozdrav.

Vyprskla jsem smíchy. Snažila jsem se zhmotnit svoji představu do počítačové verze. Kdybych to neudělala, do rána by mi můj excelentní nápad zmizel z hlavy. Tak jsem měla svoji makovici naprogramovanou. Nemůžu přece v hlavě držet všechny věci, to by mi praskla jako balón.

„To snad ne,“ bouchla jsem rukou do klávesnice, „dneska už horší den mít nemůžu.“

To jsem si myslela, že dneska vypadnu z práce ve slušném čase. Jako naschvál, i můj počítač má svůj den. Nemůžu mu to zazlívat, každý ho občas má, a navíc, má už svůj věk.

Zvedla jsem sluchátko pevné linky a vytočila jsem číslo 133.

„Vstupte,“ zakřičela jsem, když slyším klepání na dveře.

„Ahoj, krásko. Už jsi to nemohla beze mě vydržet?“ pozdravil mě kolega Števo. Malý, brýlatý a s pivním bříškem. Kolegy člověk nevyhrává, ale pořád zastávám názor, že s muži se pracuje mnohem lépe než se ženami. Ženský kolektiv se rovná konkurence a intriky.

„Můj počítač stávkuje právě teď, když chci co nejdřív dodělat návrh a jít domů.“

Števovo úvodní slovo jsem ignorovala. Kdybych se do jeho hry zapojila, nikdy by to neskončilo a já bych tu tvrdla do rána.

„Podíváme se na to.“

„Vidíš tu ještě někoho?“

„To se jen tak říká, srdíčko, víš?“ cenil se na mě tak, až se mu nadzvedly brýle.

„Na okamžik jsem měla pocit, že sis spletl dobu, pane králi,“ zasměju se.

Dovolila jsem mu, aby si sednul do mého křesla, které nebylo majetkem firmy, ale v mém výlučném vlastnictví. Postávala jsem za Števovými zády a sledovala jsem, co dělá.

„Jestli mi to vymažeš, tak si to budeš dělat sám,“ nadávala jsem při představě, že ze souboru, který jsem měla skoro před dokončením, nezůstane v paměti počítače nic.

„Posral jsem někdy něco?“ podíval se na mě s výčitkou v úzkých očích, posazených daleko od sebe. Ani nevím, jakou mají barvu, jestli jsou víc modré nebo zelené.

Neodpověděla jsem, přešla jsem k širokému oknu a zadívala jsem se na lidi, kráčející po kočičích hlavách z práce rovnou domů. Za nikým jsem domů nepospíchala, ale domácí pohoda je k nezaplacení.

„Voilà, mademoiselle,“ otočil se v křesle, aby mi oznámil, že můj notebook je vyléčený.

„Opravdu?“ zajiskřily mi oči. „Děkuji, Pištíku,“ nejradši bych mu skočila kolem krku, ale jak ho znám, vysvětlil by si to úplně jinak než jako kamarádské ,děkuji‘.

„I propříště,“ dal se na odchod. U dveří se otočil. „Co takhle večeře? Za opravený počítač.“

„Na to zapomeň. Tohle je tvoje práce. Dostáváš za to prašule.“

O téhle hranici jsem před chvílí mluvila. Jakmile má příležitost dostat se ke mně blíž, skočí po ní jako slepice po flusu.

„Děkuji ti musí stačit.“

„Já jsem sám, ty jsi sama…“

„On, ona, ono je samo… měj se, Pištíku,“ snažila jsem se ho vypoklonkovat. Byla jsem drzá, ale na takový typ mužů se musí rázně. Kdybych svolila jednou, mám na krku neúnavného lovce a ze mě se stane štvaná zvěř. Navždycky a k nevydržení. Zvláštní, vím jak na tenhle typ muže, ale doteď jsem se nesetkala s typem muže vyrobeného pro Táňu. Možná to je právě tím, že každého dokážu přečíst hned na místě a odhalit jeho úmysly.

Z přemýšlení mě vyrušila realita a nedokončený návrh, který jsem měla v úmyslu poslat Kamilovi ještě dneska, aby ho měl hned ráno v e-mailu jako právě upečený rohlík.

Narychlo jsem se rozhodla pro změnu plánu. Jdu domů. Nejdu ale sama, moje oddanost téhle firmě by mi to nedovolila. Do tašky hodím uzdravený notebook a práci si beru s sebou. Dokončím ji u skleničky vína, pošlu soubor Kamilovi a ráno přivítám Važanského s otevřenou jahodou, vlastně s otevřenou náručí.

Konec ukázky

Table of Contents

1. KAPITOLA