Mária Blšáková

ZKRÁTKA MI HRÁBLO

Copyright © 2020 by Mária Blšáková

Translation © 2020 by Jiří Pánek

Cover & layout © 2020 by Jiří Pánek

Czech edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1860-3

Věnování

Tuto knížku věnuji paní Frídě, nejlaskavějšímu a nejklidnějšímu člověku, jakého znám.

Dieses Buch widme ich Frau Frieda, sie ist der freund-

lichste und friedlichste Mensch, den ich je kannte.

Poděkování

V první řadě děkuji tobě, Martuško Benešová, za tvoji podporu, za miniblešky, které jsi v mém textu vychytávala, za mnoho dobrých rad a za to, že jsi mojí kamarádkou. Vám, Petře, Miriam, Inés, Marto, Moniko, Valiko, Lucko a ostatním čtenářům děkuji za věrnost i za trefné připomínky. Danielo, Lio, Hano, vám děkuji za uši, kterým jsem za poslední rok při soukromých čteních dávala pořádně zabrat. Pavle, tobě děkuji především za všechny technické záležitosti, na které jsem krátká, za soubory, formátování… celou tu španělskou vesnici. Kristínko Ježovičová, tobě děkuji, za to, že jsi dovolila své Soně hostovat v mé knize a že moje Ema mohla hostovat v tvé.

„Neexistuje bolest bez moudrosti… Někdo z ní skončí na psychiatrii, ale jiný z ní vytěží obraz, nad kterým bude lidstvo vzdychat celá staletí. A někdo díky ní najde kousek sebe a projde tak další branou… k sobě. Tedy k lásce.

Pavel „Hirax“ Baričák

1. 2. 2013, pátek

Při mým štěstí mi mohlo dojít, že tenhle rok začne totálně na hovno. A k tomu si nedávám žádný šance změnit chod událostí… na alespoň trochu únosnější míru. Nějak jsem to cítila, i když zjevně nejsem Sibyla. (A ještě se mi to i rýmuje.) Takže, jak začít tenhle absurdní monolog? Možná je nejvhodnější holá pravda bez jediný ozdůbky, bez řasenky nebo obočenky. Jen taková… s holou prdelí, bez příkras, za nic se neschovávající. Prostě mi hráblo. Odpusťte drazí imaginární čtenáři, ale tohle nebyl můj nápad. Jsem jenom pokusným králíkem někoho, kdo si myslí, že mě spasí svými žvásty a z nosu vytaženými teoriemi o schopnosti samouzdravení člověka. Velmi pohodlná metoda. Proč se mám uzdravit sama, když mě do stavu „mentálního žebráka“ dostali jiní. Já s tím, že jsem cákla, přece problém nemám. Máte ho vy? Prosím, řešte ho!

Stojím uprostřed místnosti a přemýšlím, kterým směrem udělat následující krok. Ne v životě. Nic melodramatického a převratného nečekejte. Jen… najednou necítím potřebu se pohnout z místa. Když nohy protestují bolestí, lehám si na postel, civím

do stropu a zbožně si přeji, ať během vteřiny přejde pět měsíců. Našli by mě tady scvrknutou jako švestku. Škoda, že doma nemám dost obvazů. Mohla bych se s nimi obmotat, a ti, co by mě našli… (Přemýšlím, kdo by to tak mohl být. Sporožiro se stará o platby za byt, elektriku i nájem. Možná vymahači plateb za komunální odpad.) Mysleli by si, že tady našli Tutanchamona. Šklebím se. Můžu. Vždyť jsem blázen. O vteřinu později mi úsměv zamrzá a po tvářích se rozkutálejí ty slané mrchy. Na tyhle emoční turbulence, jsem si pořád nezvykla, no a co. Mám na výběr? Ne, nebojte se, nemám sebevražedné sklony, jen jsem líná žít. Že melu páté přes deváté? No a co. Mám nárok. Mám na to papír. Nezapomínejte, že mi přeskočilo. Jejda, v něčem je to dokonce i fajn. Nikdo mě nebere vážně. Chodí okolo mě po špičkách. Někdy, když jde kolem někdo, kdo je v obraze, jen tak, z rozmaru štěknu. Je jim třeba dopřát trochu vzrušení. Toho svého vzrůša jsem si za šest let užila dost, tak proč ho nedopřát i jiným.

2. 2. 2013, sobota

Tak jsem teda začala, pane doktore. Těšíte se? Dostanu kostku cukru a poškrábání za ouškem? Opravdu věříte, že mi to pomůže? Všechno ve mně křičí, že prdlačku, ale slíbila jsem to. Jste študovanej, tak myslím, že tomuhle plkání věříte a já se budu tvářit, že některé motyky fakt střílejí. Po tom vče-

rejším zápisu mi opravdu líp nebylo, i když mi trochu popoběhl čas. Takže jen z dlouhé chvíle a pro vaše modré oči, vyzkouším načrtnout své pocity. Doufám, že se na mě, s prominutím i bez prominutí, nenaserete, když to nevydržím doporučený rok. Něco vám prozradím. Po dlouhé době jsem se celkem slušně bavila tou vaší zaníceností, se kterou jste mi vysvětloval, že tento způsob vykládání toho, co cítím, mě vytrhne z dlouhodobé izolace od ostatních lidí. Stačí se tvářit, že tohle všechno říkám skutečným lidem a ve skutečném životě si k nim potom snadněji najdu cestičku. A ještě. Uvažovala jsem nad tou vaší doporučenou moudrostí dne. Mám denně vymyslet jednu větu, větu poznání, ke které jsem se sama dopracovala. Na moc jsem toho nepřišla, ale že jste to vy, udělám vám radost.

Poznání dne: Sůl není nad zlato. Ale i zlato je na draka, když vám někdo roky říká: Zlato, počkej! Vydrž, bude líp. Nebude. Takže mé poznání pro tento den je, že zlato i sůl jsou na prd, protože rány po soli pálí mnohem víc. A když vám je nasolí ještě takové falešné „zlato“, jaké jsem si šest let hřála na hrudi, tak je to hotová katastrofa.

Dnešní plán je splněný. Žádný strach. I zítra něco sesmolím a možná získám cenu Vzorný blbec roku. Potom mě budete vozit po nemocnicích a já s nakreslenými smajlíky na bradavkách budu tancovat lambádu. Všichni vám budou tleskat a říkat: Tohle je ten, co probral Miss Depku k životu. Tak čau, doktóre. Odcházím tabletkami zažrat nudu.

3. 2. 2013, neděle

Obelstila jsem vás, doktůrku. Dovolil jste mi na adresu té svi… dvě nadávky denně, tak jsem si zašla do sklepa. Je prázdný a moje šťavnaté, velmi trefné vyjádření mně ozvěna vrátila několikrát.

Poznání dne: Všechno se každému (ne)vrátí. Například takový pšouk z gatí. Je jako láska. Není ho vidět, jen cítit, a často strašně smrdí. Mohu jednu otázku? Když místo slova kokot řeknu kokos, bude se to považovat za nadávku? No táák. Řekněte, že ne! Vždyť i vlk se nažere i ovce zůstane celá. Pomůže mi to víc, než ty vaše medikamenty a střelené nápady. Mimochodem, dneska jsem si učesala vlasy. Těšíte se? Normálně vypadám normálně. Mám chuť na víno. Opravdu na ty tabletky nemůžu? Dopoledne mi volala sestra. Chtěli jste pocity, tak je tu máte. Zněla praštěnějc než já. Měla jsem pocit, že mluví hebrejsky. Rozuměla jsem jen závěrečné ahoj. Cítím se jako Šípková Růženka, která se probudila po sto letech. Nebo možná pořád spím a všechny tyhle blbosti se mi zdají. Ráda bych vám napsala něco pozitivního, ale musela bych si to vymyslet. Ale kdybyste přece jenom chtěl, tak to pro vás udělám.

Je večer. Poprvé po té úžasné rekreaci v blázinci (Vidíte? Zase se mi to celkem rýmuje. Možná po letech zase začnu psát básně.) jsem byla venku. Neříkejte, že balkon se nepočítá. Vždyť čerstvý vzduch tam je a na lidi také dohlédnu. Slibuji, že co nejdřív půjdu i na delší procházku. Možná už zítra. Zmeškala jsem jídlo. Ještě, že máme obchod na rohu. Chtěla jsem se dívat na televizi, ale jsou tam samý kraviny o lásce… brr…

4. 2. 2013, pondělí

Být cvokem má své nesporné výhody. Je pondělí a já nemusím do práce, protože se na neschopence „zotavuji“. Jak vzletný výraz. Věřili byste, že jsem kdysi pondělky milovala? Někdy jsem vstávala už ve tři a tancovala po kuchyni. Jen tak, radostí, že ho v práci uvidím a… Můžu už teď poznání dne, nebo mám třeba před tím něco splácat? Nám vyhořelým v hlavě haraší prázdnota a mohlo by se stát, že mi moje poznání odnese průvan.

Poznání dne: Škoda, že lidem bez páteře nebouchá hlava o kolena. Umíte si představit, že by to tak bylo? Půl ulice by zaplnili chlapi v předklonu a romantické naivky by se jim zdaleka vyhnuly. Schválně nezmiňuji opačný garde, protože jsem si jistá, že tvoří jen zanedbatelnou desetinku procenta. Za sebe mohu říct, že pokud potkám ženskou, která se k mužům chová chrapounsky, pozvu ji na skleničku. Zhltla jsem pytlíkovou polívku a udržela ji v žaludku. Možná jsem se svým poznáním dne přece jen měla počkat a napsat, že glutaman sodný je stokrát lepší než ten blivajz, co jsme dostávali v nemocnici. A ještě… dodržela jsem limit nadávek, ale… musím se vám přiznat, že jsem to zvládla jen za pomoci dalšího malého dopingu. (Připíchla jsem jeho fotku na zeď a házela jsem po něm bačkory. Opadla mně sice omítka, ale na chvilku mi bylo téměř fajn.) Promiňte, musím končit. Jdu špehovat, jak kysne mlíko.

5. 2. 2013, úterý

Bože, a to má trvat celý rok? Přešly čtyři dny a už toho mám po krk. To se vám poví – „nemějte strach Emo, jen popíšete své pocity.“ A co, když žádný nemám? Jsem v pohodě. Neřežu si žíly, netrhám vlasy, netopím se ve vaně, tak na co se vrtat v nějakých pocitech? Dnes jsem se po dlouhé době prohlížela v zrcadle. Hledala jsem tam něco ze sebe. Z tý starý verze mě. Z tý šťastný, usmívající se… Nic jsem z ní nenašla. Myslím, že ze mě odešla nadobro. Odstěhovala se. Možná do Humpolce, nebo rovnou na severní pól.

Poznání dne: Nikdy neraďte někomu, kdo přišel o lásku a iluze. Nepomůže mu to. Kdysi jsem to dělala často, protože jsem si myslela, že mám patent na rozum, ale život nekončí odchodem někoho, kdo zklamal. Rady jako: začni chodit na Zumbu, kup si foťák, vyjdi si do lesa, změň účes – jsou totálně na hovno. Mnohem víc pomůže, když se ke zklamanému člověku posadíte a řeknete: Ať ten hajzl chcípne. Počítá se to jako nadávka? Protože jestli ano, právě jsem přešvihla limit.

6. 2. 2013, středa

Dnes jsem brečela. Jenom chvilku, ale vyla jsem jako vlkodlak. Mám na mysli nepřetržitej pláč bez vsuvek smíchu. Myslela jsem si, že mi pomůže, když smažu všechny jeho maily, ale evidentně jsem se zmýlila. Unáhlila. Zjistila jsem to už při prvním. Alespoň jsem to zkusila. Je pro mě o mnoho lepší, když se hněvám, nadávám nebo zuřím, než když smutním. Hodinová ručička je lenivější než vypasený kocour, který se potuluje okolo našeho baráku a počítá se soucitem. Kdo by se v dnešní době sral s nějakejma myšima. A ještě, dnes jsem sama se sebou hrála Člověče, nezlob se. Prohrála jsem. Normálka. Čekala jsem to. Vždyť jsem prohrála v mnohem důležitější „hře“ a na celé čáře.

Vracecí pauzička. Pardon, doktůrku. Zvažuji poznání dne. Dnes jsem na nic nepřišla. Vlastně… ráno mě přece jenom něco napadlo. Na základce jsme se učili o těle, rozmnožování a sexu, a tak přemýšlím, nemohlo by se to vyučovat i…

Poznání dne: učte nás nebýt naivními! Vysvětlím. Dodnes si umím věrně vybavit červenou tvář učky Kováčové a třesoucí se prsty, se kterými navlékala kondom na banán. A ještě hláška Hildy Stránské, že existují tabletky. Už v pátý třídě byla chytřejší než já. I když jsem, pravda, o jejich existenci věděla, i tak jsem o několik let později skončila na gyndě s pytlíkem ledu na břiše. Po zákroku. Dobře mi tak.

7. 2. 2013, čtvrtek

Spala jsem nanic. V noci mě navštívila noční můra, která měla jeho ksicht. Kompletně jsem propotila noční košili. Co si jen s tímhle dnem počnu? V nemocnici nám na sezeních říkali, že je potřeba udělat tlustou čáru. Mezník, hranici, která nás oddělí od…

Nejde to. Teorie je jedna věc a život druhá. Nemůžu se začít tvářit, že se nic nestalo, že jsem nic zničujícího nezažila. Nemůžu se začít tvářit, že můj život má smysl, když to tak není.

Poznání dne: Lidé se dělí na hajzly a latríny. Ti první věří, že stačí stlačit páčku nebo zatáhnout za šňůrku a všechny sračky zmizí. Ti druzí…, ti nešťastnější si vrší hromádku životních sraček do té doby, dokud je nezavalí.

Doktůrku, dnes by mě ani psi nežrali.

8. 2. 2013, pátek

Tak, co na to povíte? Myslím, že jsme se nudili oba. Žádnej strach. Vím, že jste dobrej doktor, jen já jsem pacientka na prd. Při vší úctě… k čemu a komu poslouží žvásty o tom, že s každým ránem přichází nová šance? Je to, jako byste rozbili vzácný křišťálový pohár a pokoušeli jste se ho slepit. Marná snaha. Nikdy ho dohromady nedáte. Ale, abyste si nemysleli, celkem oceňuju snahu i chlácholivý tón vašeho hlasu. Polovička vašich klišovitých moudrostí mi prolítla kolem hlavy, a to ostatní mi taky nic nedalo. To vaše červené ponožky mi dneska posloužily mnohem víc. Možná to byl záměr. Možná jste chtěl ukázat, že také nejste dokonalý. (Ježíši, červený ponožky. Copak jste barvoslepej?)

Poznání dne: Všechno není tak zlý, jak to vypadá. Je to mnohem horší. Přesně tak, doktůrku. Můžete mít škol plnej vagón, ale i tak nikdy nepochopíte, co se odehrává v duších trosek sedících naproti vám. Možná jste ze mě zklamanej. (Co to kecám. Jsem pro vás číslo. Termín v kalendáři. Žádnej strach. Z toho se nezhroutím. Pro sebe jsem ještě míň. Vlastně, pro nikoho už nic neznamenám. Stejně jako pro sebe.)

9. 2. 2013, sobota

Tenhle den jsem vždycky nesnášela. Vlastně, jenom posledních šest let. Sobota byla den, kdy mi mizel do krajiny, ve který pro mě nebylo místo.

„Musí to tak být,“ opakoval, „ale náš čas přijde, zlatíčko. Věř tomu! Já věřím. Jsem optimista.“

Dnes jsem se prošla po bytě a vyhodila zvadlý kytky. Jsou přesně jako já. Taky by mě měli vyhodit.

Vlastně, už mě vyhodili. Z práce. Dalo se to čekat, že mě ředitel odklidí. Prý z reorganizačních důvo-

dů. Reorganizoval v práci i soukromí, ať to mám všechno na hromádce. Svině jedna zkurvená! (Tak. A mám po limitu.)

Poznání dne: Bez pozornosti všechno zahyne. Je to tak. Jsem mrtvá jako moje květy a nikdo pro ně nepláče, nekupuje věnce a neoblíká se do černýho. Včera jste říkal, že si mám najít něco, co mě bude těšit, třeba se vrátit ke kreslení, ale jak to mám udělat, když jsem mrtvá?

10. 2. 2013, neděle

Poznání dne: Čerti patří do pekla… tak tam táhni, doktore.

11. 2. 2013, pondělí

Musím… (Prdlajs. Nic nemusím!) chci se vám omluvit za včerejšek. Měla jsem mega blbej den. Cestou z našeho bravurně-zbytečnýho sezení jsem si koupila flašku. Chtěl jste ode mě něco pozitivního, tak to tu máte. Vychlastala jsem ji celou. Řeknu vám, že mně pomohla líp než celá ta vaše pošahaná terapie, včetně těchhle uhozenejch zápisků. Ne, nebojte se, léky jsem si nevzala.

Poznání dne: Co tě nezabije, to tě posílí. Přísahám bohu, že mě ta Frankovčička posilnila.

Další pondělí na „svobodě“, co nejdu do práce. Zase jsem strašila ve tři ráno a zase mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, že je pondělí, které patří do jiného… prázdného života. Povězte nějakou moudrost, doktore, nebo aspoň zlomte húl. Mrkla jsem na mobil. Jen tak, ze zvyku. Nic. Žádný:

„Miluju tě. Jsi to nejkrásnější, co mě v životě potkalo. Nemůžu se dočkat, až tě obejmu.“

Zdá se, že můj displej nejspíš oněměl i ohluchnul. A možná i umřel. Jako moje květy. Jako láska, jako já.

12. 2. 2013, úterý

Poprvé od chvíle, co jsem doma, pouštím rádio. Zapínám a vypínám. Hrají naši oblíbenou písničku. Řekněte, doktore, proč se některé věci dějí? Proč je srdce na dlani tak málo cenné? Proč je upřímný cit jen na posměch a proč se sobectví a samolibost šklebí na nejvyšším stupínku vítězů s vavřínovým věncem okolo krku? Víte, píšu to pro virtuální veřejnost v mé hlavě, ale… kdybyste to četl, jaká by byla vaše odpověď? V duchu byste se pousmál, potom napsal esemesku milence, že je pro vás tou jedinou, a odebral se, tak jako ten had za svoji manželkou a po dobré večeři byste jí dokázal sílu a oddanost vaší lásky?

Poznání dne: Věř jen sobě. U ostatních ti zůstává jen doufat, že se k tobě budou chovat tak, jako ty k nim. Nebudou. Všechno je loterie. Ve všem člověk vsadí naslepo svoji oddanost, víru, lásku… bez záruk, že se mu to vrátí.

13. 2. 2013, středa

Padesát dva. Přesně tolik váží moje tělesná schrán-

ka. Může to být proto, že se z ní odstěhovala moje duše. Na rozdíl od jiných si totiž myslím, že duše něco opravdu váží. Ani dnes žádný telefon. Vůbec se těm ostatním nedivím. Bojí se… tý… jiný Emy. Vybočuji z cestičky standardu. V duchu si opakuju… máma má Emu a Ema má hovno. Tentokrát se mi to nerýmuje, ale je to setsakramentsky pravdivý.

Poznání dne: Úspěch přitahuje. Pád je vstupenka do samoty. Je jedno, v čem jste úspěšní. Klidně to může být házení kuličkou z nosu do dálky. Jde jen o to, že se okolo vás něco děje, a ostatní to hned vycítí. Být v něčem výjimečný je jako nějaká psychotropní chemická sloučenina. Lidi nemusej chápat proč, ale i tak v houfech za úspěšným člověkem táhnou. Ale zkuste upadnout. Někdy je to až komický. Chodí okolo vás po špičkách, a pokud se vám nemůžou vyhnout, nebo jste se v jejich zorném poli ocitli pozdě, raději se vám nedívají do očí. Jako když procházejí okolo útočné psí rasy.

14. 2. 2013, čtvrtek

Další netematické ráno dalšího monotónního dne. Bez plánu, bez těšení se na něco. Sakra, doktore, chybělo vám ke štěstí právě tohle? Výlevy člověka, který chytil virus do systému? Vím, že jsem slíbila, ale také vím, že nejsem povinná plnit vaše přání. Takže se laskavě připravte na to, že mi jednou dojde trpělivost nebo milimetr jakési blahosklonnosti. Musíte se pořádně nudit, když máte takovýhle nápady.

Poznání dne: Není pravda, že každá, i ta nejtěžší hodina, má vždycky jen šedesát minut. Vím, že to tak není. Mám to ověřený na vlastní kůži. Zkuste si představit nejkrásnější okamžik svýho života a vzpomeňte si, jak tehdy letěl čas. Já s vámi tenhle pokus neabsolvuju, protože všechno pěkné je za zdí neštěstí, zklamání a zlostí, ale vy to zkuste. A potom si představte čas samoty nebo čekání na něco… Třeba na pondělí, abyste se konečně mohli… Nechci filozofovat, protože bych samu sebe otrávila ještě víc, než už jsem. Jednoduše, čas neběží vždycky stejně rychle a nikdy nebude. Troufám si říct, že u „normálních“ jedinců se jeho rychlost během dne změní několikrát. To jen ten můj plyne zkurveně pomalu.

15. 2. 2013, pátek

Je jedna třicet šest. Nemůžu spát. Doktore, myslím, že jsem vás prokoukla. Nejspíš už vím, proč ta komedie s psaním. Chcete mě přinutit přemýšlet, že? Určitě vám došlo, že právě tomu se chci vyhnout. Nemyslet na minulost, která bolí. Nemyslet na budoucnost a už vůbec ne na to, co se se mnou děje zrovna teď. Kdyby se to dalo, klidně bych vám podepsala souhlas na lobotomii, pokud byste mi tím odstranili všechno emoční, spolu se vzpomínkami na něho. Všechno, co bude nesmírně bolet, když se k tomu někdy odvážím vrátit. Zatím se to snažím odsouvat s maličkou nadějí, že čas možná umí některý bolístka vyléčit. Kéž by to byla pravda, doktore.

Poznání dne (noci): Modřiny na duši se hojí mnohem dýl než ty na těle. Vidím to a slyším jako dnes. Zvonek. Otvírám. Ve dveřích stojí drobná žena a obrovský muž… a jeho tvrdá pěst. Zazní:

„Ty děvko!“

Znovu ležím na zemi, dlaň si tisknu na sanici a moje hrdost i důstojnost jsou zraněný mnohem víc než moje čelist.

16. 2. 2013

Po tejdnu jsem byla v obchodu. Když mě uviděla sousedka, rychle zabouchla dveře. Doufám, že si nemyslí, že se psychická indispozice šíří vzduchem?! Ráno jsem zakopla o hromadu prádla vršící se před dveřma do koupelny. Stála jsem nad ní, jako bych řešila nějaký rébus. Zvláštní. Kdysi byly některý činnosti úplně automatický. Vyprat, pověsit, vyžehlit, složit… Proč je to nyní pro mě jako přejít Himaláje? Nechci se nad sebou zamýšlet. Vždyť… zdá se, že o mně všichni vědí víc než já sama. Kurva, štětka, špína, rozvracečka rodin… a abych nezapomněla, ještě i pytlem praštěná.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ZKRÁTKA MI HRÁBLO