Magdaléna Lunáková

CHTĚLA MI VZÍT ŽIVOT

Na konci bude všechno v pořádku.

A pokud to není v pořádku, ještě to není konec…

Tento příběh je vymyšlený. Jakákoli podobnost

s reálnými jmény anebo se skutečností

je čistě náhodná.

Copyright © 2020 by Magdaléna Lunáková

Translation © 2020 by Marcela Kořínková

Cover and layout © 2020 by Michal Dočkal

Czech edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1843-6

1.

kapitola

Od dětství jsem se snažila přesvědčit sebe i okolí, že nejsem blázen.

Byla to však pravda ?

Je možné zařadit se mezi běžně žijící lidi, když slyšíte hlasy ? Respektive jeden hlas.

Ten můj.

Alespoň tak to vnímám já. Můj has. Podvědomě ke mně promlouvá a dává mi o sobě vědět téměř každý den. V dětství jsem to brala jako hru. Byl mojí imaginární přítelkyní, jak bychom to dnes nazvali. Moje fantazie byla podle mých rodičů až příliš velká, a ta prý byla příčinou mého chování. Věkem se to však omlouvat nedalo.

Ve škole jsem byla věčným outsiderem. Pro všechny jenom podivínka, čarodějnice. Nic z toho však nebyla pravda. Žádná čarodějnice. Taková stvoření přece neexistují. Ne ve dvacátém prvním století. Ale podivínka ? Na tom asi něco bylo. Moje chování neodpovídalo ani věku, ani období. Všemu jsem se vymykala. Ne vědomě. Dělo se to mimo mě. Bez toho, abych se o to přičinila.

Takhle jsem to obhajovala já.

Byla jsem to vždycky jenom JÁ a ONA, kdysi můj spojenec, dnes prokletí. Její častá společnost mě přinutila ji pojmenovat. Byla se mnou stále, tak proč jí nedat jméno ?

Eva… to je jméno mojí celoživotní společnice.

V dětství při mně stáli rodiče, ale teď ? Jsem dospělá žena. Bydlím sama, abych nikoho nemusela svým chováním obtěžovat. Svým rozhodnutím jsem určitě potěšila svého otce. Ještě jako malé mi to všechno prošlo, ale teď jsem u něj pochopení nenašla. Jeho slovník by se nelíbil nikomu. Věčně mě častoval urážkami typu „ šílená, blázen a psychopatka “.

Bolelo mě to.

Samé urážky. Nesnažil se mě pochopit. Nebylo dne, aby na mě nekřičel.

„ Nino ! Ty snad ani nemůžeš být moje dítě. Jak si můžeš neustále vymýšlet takové kraviny ? Hlasy v tvojí hlavě ? Posloucháš se vůbec ? Patříš do blázince, Nino. Pezinok nemáš daleko. A když se budeš chovat normálně, třeba se na tebe přijdeme i podívat,“ zasmál se vlastnímu vtipu.

Neuvědomoval si, jak mě jeho slova bolela. Zarývala se mi pod kůži. Máma se mě snažila bránit. Jenže to taky netrvalo věčně. Jen mi soucitně hleděla do očí a v tichosti sledovala, jak mi slzy smáčejí tváře.

Takhle už jsem to nezvládala. Musela jsem vypadnout. Od otce, od okolí a věčných urážek.

Nebylo jednoduché najít si podnájem v okolí Bratislavy, když jste byli nezaměstnaní. Všichni chtěli minimálně na dva měsíce nájem předem. To by zpočátku nebyl problém. Měla jsem peníze z pojistky, kterou mi platila máma. Peníze mi vyplatili po mých jednadvacátých narozeninách.

Neutratila jsem ani cent.

Nebylo to třeba, jelikož jsem bydlela u rodičů, ale teď, když jsem se rozhodla bydlet sama, tak mi tyhle peníze stačily jen tak pro začátek. Na několik měsíců.

Věděla jsem, že jediným východiskem bude práce, do které jsem se příliš nehrnula. Ne že by se mi nechtělo, ale po předešlých zkušenostech mě z toho rozbolelo srdce.

Teď se však situace rapidně změnila.

Po dlouhém hledání se mi podařilo najít jednopokojový podnájem. Nebylo to nic světoborného. Stará dřevěná okna, ze kterých se odlupoval nátěr. Kuchyňská linka už toho měla taky dost za sebou, a když jsem uviděla toaletu a koupelnu, málem jsem se pozvracela. Byt se nacházel v tom nešťastném městě Pezinok, kam mě neustále posílal můj otec.

„ Ach, jaký paradox,“ odfrkla jsem.

A nebylo to až tak daleko k léčebně, kam jsem prý patřila i přes to, že mi vlastně nikdy nebyla regulérně diagnostikovaná žádná psychická porucha, což je vlastně další záhada. Dokonce se nepotvrdila ani schizofrenie, kterou na mě občas útočil otec ( tu bych mu i věřila, alespoň bych měla vysvětlení ).

Sídliště, na kterém jsem si našla své dočasné bydlení, mi z velké části připomínalo Bratislavu, ze které jsem utekla. Sever, jak se tahle část jmenuje, byl druhou Petržalkou. V celém okolí bytovka na bytovce. Byl tu ale potok a nedaleko krásná příroda. To jediné se vymykalo zjevné podobě.

Mladík, který mi byt pronajal, nepotřeboval peníze předem.

„ Babička umřela a já nemám čas na předělávání. Proto je taky ta cena taková, jaká je. Vím, že za takovou boudu nemůžu chtít víc. A musím přiznat, že jsem rád, že se na inzerát vůbec někdo ozval. Můžete tu být, jak dlouho chcete, když budete pravidelně platit. Smlouva je připravená, jestli jste ochotná tu zůstat,“ řekl a zamračil se. On sám byl z toho bytu znechucený. A ani se nedivím. V takovém stavu by mu to zůstalo na krku hodně dlouho. Já jsem potřebovala něco malého, a to jediné, co mě přinutilo podepsat smlouvu, byla nízká cena.

Třesoucí se rukou jsem naškrábala podpis na papír.

Pronajímatel mi potřásl rukou a zabouchl za sebou dveře.

Zůstala jsem sama.

V obýváku a ložnici v jednom zůstal starý nábytek a páchnoucí sedačka. S úšklebkem mi předtím oznámil, že to můžu všechno klidně vyhodit. Nic nebude potřebovat.

Pan velkorysý majitel byl pořádně mazaný. Zbavil se veškeré zodpovědnosti za staré věci po mrtvé babičce. Jenže pronájem za sto padesát euro v téhle části je k nezaplacení. To stálo za to, i když jsem se při vyklízení toho bytu nadřela.

„ Ach, kde začít ? “ povzdychla jsem si. Dokonce i Eva ohrnula nos.

Potvora.

Prohlédla jsem si každý kousek nábytku. Nebyla jsem fajnovka, ale pro jistotu jsem se příliš ničeho nedotýkala. Přistoupila jsem k oknu a otevřela ho dokořán. Vystrčila jsem hlavu ven. Nadcházející podzim zabarvil listí. Jediné pozitivum tohoto pronájmu byl výhled na Karpaty. Čerstvý vzduch se prodral do bytu.

Nezbývalo mi nic jiného než odběhnout do obchodu a koupit pytle a čisticí prostředky. Neměla jsem důvod čekat. Čím dřív to uvedu do obytného stavu, tím lépe pro mě.

Prodejnu jsem nemusela hledat dlouho. Měla jsem ji pod nosem. Nakoupila jsem všechno možné pro vyčištění bytu. Prioritní pro mě byly toaleta a koupelna. Kdybych potřebovala na malou, abych si mohla třeba i sednout na mísu. Natáhla jsem si gumové rukavice a pustila se do práce.

Už se začalo stmívat, když mi zakručelo v žaludku. Bylo na čase skončit s uklízením a ještě se vrátit k rodičům.

***

Kompletně přestěhovaná jsem byla týden poté, co jsem podepsala nájemní smlouvu. Máma mě pevně objala a špitla mi do ucha, abych jí zavolala kdykoli, když budu něco potřebovat. Tato slova nesměla dolehnout k otcovým uším. Jenom jsem přikývla.

Otec jen stál a usmíval se. Neskrýval radost z mého odchodu.

Jeho postoj mě konečně přinutil přijmout to, že jsem se rozhodla správně.

Zklamaná, ale rozhodnutá, jsem přišla do svého nového bytu. Staré věci zmizely. Přivítala mě jen příjemná vůně nové rozkládací sedačky a skromný nábytek. Máma mi pomohla s výběrem a placením. Samozřejmě, že bez vědomí jejího manžela. Přestože jsem byla jedináček, ani náhodou jsem nepocítila přehnanou lásku rodičů. Máma byla mým jediným spojencem.

Neměla jsem dokonce ani kamarády, a o příteli ani nemluvím. A to jsem nebyla ošklivá – můj skromný postoj ke vzhledu, který se na mě právě díval ze zrcadla mojí nové koupelny. Kaštanové vlasy mi splývaly na ramena. Oči velké a tmavé, štíhlá postava. Z té jsem měla největší radost. Při mých starostech jsem alespoň nemusela zápolit se vzhledem.

Napustila jsem si vanu a dopřála si dlouhou koupel. Dveře jsem si nechala otevřené, abych slyšela hudbu, která se rozléhala po bytě z obýváku. Zapálila jsem si pár svíček a nechala se unášet klidem. Ten však netrval dlouho.

„ Proč jsme odešly od rodičů ? Tam nám bylo dobře. Měly jsme všechno. A teď budeme muset pracovat ? Na to zapomeň ! “

Hlas v mé hlavě se opět snažil o pozornost. Několik dní jsem měla klid. Už jsem začala uvažovat nad tím, že to všechno bylo způsobeno pobytem u nás doma. Že jsem si to všechno jen namlouvala. A to jediné, co jsem potřebovala, bylo osamostatnit se.

Právě jsem tu myšlenku zavrhla v plném rozsahu.

Zavřela jsem oči tak pevně, jak to jen šlo. Do dlaní jsem nabrala vodu a pořádně si ošplouchala obličej.

Možná si to všechno jen namlouvám.

Doufala jsem.

Podvědomí dobře vědělo, že moje myšlenkové pochody jsou totálně na nic. Snaha tam však byla. Do dnešního dne jsem nedokázala najít racionální vysvětlení. A nenašli ho ani lékaři, které jsem pravidelně navštěvovala v mámině doprovodu.

Byla jsem jenom bláznivé dítě s velkou fantazií. Prý si to jen vymýšlím, abych na sebe upoutala pozornost. Mého otce vytočilo k nepříčetnosti to, když naši rodinu začala řešit sociálka. Jestli se mi dostatečně věnují, a jestli mám všechno, co dítě potřebuje mít.

To byl asi taky důvod jeho chování.

Začal mě nenávidět.

„ Přestaneš už dumat nad hloupostmi ? Musíme vypadnout. Vrátit se tam, kde jsme byly. Všechno komplikuješ ! “

Zavrčela jsem : „ To už stačilo ! Kdo k čertu jsi, Evo ? Proč mi to děláš ? “ zuřila jsem. Někdo ze mě dělá blázna. Ničí mi život. Když to takhle bude pokračovat, opravdu skončím o několik ulic dál. V blázinci.

S nevolí jsem opustila pohodlí koupele, osušila si tělo a vyfénovala vlasy.

Musím jít na vzduch. Jinak se zblázním.

Oblékla jsem si pohodlné džínsy a tričko, obula tenisky, popadla kabelku a zabouchla za sebou dveře ve snaze zanechat svoje druhé JÁ bezpečně zamčené.

2.

kapitola

Z kabelky jsem vytáhla notes a zapisovala si záchytné body. Tohle městečko jsem neznala a neměla jsem zapotřebí tu bloudit, než bych našla svou bytovku.

Škola, potok, tržiště, kruhový objezd a město.

Kráčela jsem neznámými ulicemi a snažila se nemyslet na vnitřní hlas, který ke mně promlouvá vždycky v té nejnevhodnější situaci. Prošla jsem kolem parku a zamířila k rušnému centru. Napadlo mě, že takhle možná v nějakém výkladu uvidím nabídku práce, jelikož jsem neměla internet a nedokázala jsem si hledat práci online. Až když jsem téměř na jednom místě zahlédla tři prodejny různých operátorů, svitlo mi.

„ Ano,“ zamumlala jsem si pro sebe. Jdu se zeptat na nabídku tabletů s internetem. Bez rozmyslu jsem vkročila do první prodejny. Pokud si chci vyhledat práci, potřebuju být i na netu.

U každého zaměstnance byl klient. Prohlížela jsem si vystavené mobilní telefony a snažila se skrýt nervozitu. To jediné, co jsem vážně nesnášela, bylo čekání. Netrpělivost patřila k mým slabým stránkám.

Oddechla jsem si, když se starý pán zvedl z vysoké židličky. Jako na jehlách jsem se okamžitě posadila na jeho místo.

„ Přeji pěkný den. Jak vám mohu pomoci ? “

Během čekání jsem si nevšimla, jak hezký je ten muž, který mě právě oslovil. Dlouhé, vlnité, ebenově černé vlasy stažené do culíku. Tyrkysově zelenkavé oči a jemný úsměv. Jeden pramen se mu vysmekl ze zajetí gumičky a spadl mu do tváře. Nevědomky si ho zastrčil za ucho.

Byl rozkošný.

Zrak mi padl na jmenovku připnutou na svetru.

Lukáš.

Bylo to už dávno, co jsem si naposledy někoho takhle prohlížela. Obvykle se vyhýbám jakémukoli kontaktu s druhým pohlavím. Teď jsem ale znejistěla. Bála jsem se, že se ten šílený hlas ozve právě teď.

Tak to by mi ještě scházelo.

„ Ehm. No, já bych potřebovala internet. A kdybyste měli nabídku s tabletem, to by bylo dokonalé,“ vycenila jsem svoje bílé perličky.

„ Samozřejmě,“ usmál se, „ ukážu vám, jaké máme v nabídce a jaký internet byste chtěla. Máte od nás telefon, anebo jinou zařízenou službu ? “

„ Ano, telefon mám na kredit.“ Nikdy jsem paušál nepotřebovala. Neměla jsem komu volat. A když už mi přišla esemeska, abych vyčerpala kredit, jinak že mi propadne, volala jsem mámě.

Lukáš mě požádal o číslo a zadal ho do systému. Potom vstal a vydal se do zadní části prodejny. Netrvalo dlouho a byl zpátky i s krabicemi a prospekty. Usadil se na své místo a začal postupně vytahovat tenké elektronické věcičky. Vysvětlil mi, který paušál se víc vyplatí. Kde budu mít nejvyšší spotřebu dat. Byl precizní a tááák sexy.

„ Ale abych nezapomněl. Můžu vám nabídnout kávu ? Než si vyberete něco vhodného pro vás a než připravíme smlouvu, bude to trochu trvat.“

„ Ne, děkuju.“

„ Co si hraješ na netýkavku ? Daly bychom si kávu.“

Přivřela jsem oči.

„ Ne, ne, ne… prosím, teď ne,“ opakovala jsem si sama pro sebe jako mantru.

Z toho šílenství a proseb mě vytrhl hlas. Příjemný hlas.

Konec ukázky

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola