Jana Benková

ŠTĚSTÍ

Všechna jména postav a firem v tomto příběhu jsou vymyšlená a nemají žádnou souvislost se skutečností.

Copyright © 2020 by Jana Benková

Translation © 2020 by Libor Hlaváček

Cover and layout © 2020 by Michal Dočkal

Czech edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1899-3

1. kapitola

A tečka. Tečka, ťukla jsem do klávesnice. Obyčejná tečka. Ale jak zásadní !

Spokojeně jsem se pousmála a s pohledem přilepeným na obrazovku počítače jsem se opřela do židle. Zhluboka jsem se nadechla, ještě jednou jsem přeběhla očima poslední řádky, prstem lehce klikla na Uložit, v euforii do sebe hodila zbytek vody ve sklenici a vypnula jsem počítač. Hra končí.

Tečka, jásala jsem v duchu, jú, opravdu poslední věta – a tečka ! Skutečně jsem ji napsala ! Konečně ! Po dlouhých měsících práce, kradení času během přestávek na oběd v práci, a po desítkách večerů, když jsem si po devíti hodinách v kanceláři doma znovu sedala k počítači a vymýšlela, kombinovala a vyťukávala jeden řádek za druhým. Někdy se to ze mě valilo jako láva, jindy mě dostihla únava z prožitého dne, ale motivace mě neopouštěla. Ale dnes práce skončila ! Těsně za polovinou strany 279 se uzavřel příběh mladé ženy, která ráda nosila bláznivě různobarevné oblečení podobně jako já. Byla to skutečně velká výzva, ale dokončila jsem, co jsem chtěla.

Tento text totiž nebyl jen tak obyčejný soubor plný písmenek. Byl můj. Příběh, který jsem nosila rok v hlavě, až jsem jednoho dne získala pocit, že mi odtamtud vykypí. Rychle jsem popadla notebook a pustila se do psaní svého prvního románu s názvem Hra.

A řeknu vám, je to úplně jiný pocit než tečka za rukopisem někoho jiného. Je to slast ! Obrovská úleva ! Můj první román je hotový ! Zvládla jsem to ! Napsat knížku, ucelený příběh plný všelijakých postav není koneckonců nic jednoduchého, a také z praxe editorky vím, že to nedokáže každý. Pocítila jsem pořádnou dávku hrdosti i radosti. Chtělo se mi smát. A tancovat ! Vlastně – a proč ne ? Svižně jsem odkopla trepky a začala jsem komicky poskakovat v nepravidelném rytmu bez hudby, jen do ticha svého pronajatého petržalského dvoupokojového bytu.

Přesunula jsem se do kuchyně. Tentokrát žádné zábrany, zasloužím si všechno, po čem toužím !

Vesele jsem otevřela ledničku a vyndala mléko a vajíčka. Budou palačinky s horou šlehačky a čokolády. Nebo raději lívance ! Banánové ! Potom sladký pomeranč… A oříšky, hromada oříšků ! Taky chipsy k telce. Celý balík. Možná i dva. Ale ještě předtím si ohřeju zbytek houbové polévky od maminky, co mi včera zabalila domů, umínila jsem si. Jen co jsem ji vyndala a položila na kuchyňskou linku, rozvoněla se po celé místnosti. Dneska se poměju ! Zapnula jsem plynový hořák pod hrníčkem s polévkou a pustila se do míchání palačinkové směsi.

Bydlela jsem sama, jen málokdy se mi tedy chtělo kouzlit velkolepé jídlo. Obyčejně jsem se najedla venku – sama nebo s kamarádkou, doma jsem si připravovala jen jednoduché dobroty nebo narychlo obložené chlebíčky. Ale tentokrát to byla výjimečná příležitost !

Už třetí rok jsem působila jako editorka ve velkém knižním vydavatelství. Nejprve mě přijali na brigádu v době, kdy jsem byla na vysoké škole, potom se z toho vyklubala oficiální seriózní stáž, až nakonec jsem dostala nabídku zůstat tam na celý úvazek. Měla jsem z toho upřímnou radost, protože mě proces přípravy a výroby knih úplně fascinoval. A na Knihárnu jsem se postupem času tak upnula, že o jiném působišti jsem po ukončení studia slovenštiny a historie ani neuvažovala. Za ty dva roky hostování po dobu studia na vysoké jsem se v nevelké žluté budově v širším centru Bratislavy, plné lidí a knížek, docela udomácnila. Pronikla jsem do tajů realizace knih a tato práce mě úplně pohltila.

Nestala jsem se hned editorkou. Začínala jsem ve vstupní hale v rozlehlé recepci jako recepční-juniorka, když jsem vedle přednášek na škole asistovala skutečné recepční. Většinou to znamenalo jen přepojování telefonátů nebo roznášení poštovních zásilek, které přinášeli kurýři zaměstnancům vydavatelství. Byla to však skvělá oťukávačka ! Naskytla se mi tak možnost poznat lidi v Knihárně, seznámit se s náplní jejich práce, a když mi úsměv takřka nemizel z tváře, zřejmě i proto si mě mnozí z nich rychle oblíbili a už během mé první studentské dvouměsíční stáže se mě vyptávali, jestli ve vydavatelství zůstanu natrvalo.

Zůstala jsem a nelitovala toho ani na jedinou sekundu. Každá ze zkušeností, kterou jsem v Knihárně získala, pro mě byla přínosem. Třebaže moje šéfka Katarína byla kapitolou sama pro sebe… Na její aroganci i zvláštní, hrubý, až mužský hlas, vydatně se rozléhající po chodbách celého poschodí, jsem si časem zvykla. Měla jsem přece práci snů ! Stala jsem se součástí procesu a týmu, který z obyčejného souboru řádků v počítači vyrobí a vytvoří atraktivní produkt – knížku, kterou si bereme s sebou na dovolené, večer do postele, nebo ji s úctou pokládáme na svůj pracovní stůl.

Když jsem z recepce postoupila o dvě poschodí výš, dostala jsem za úkol pod dohledem zkušenější paní Josefíny posuzovat rukopisy začínajících autorů, kteří atakovali emailovou adresu vydavatelství opravdu v hojném počtu. Když jsem potom po skončení školy nastoupila na místo řádné editorky, paní Josefína se odporoučela do důchodu a mě hodili do vody, ať plavu samostatně. Cítila jsem velký respekt, a proto jsem si v prvních měsících často nosila práci i domů.

Nepřekáželo mi to. Vůbec mi nepřipadlo zatěžko vzdát se návštěvy kina s kamarádkami, když bylo třeba dočíst některý z textů a napsat k němu hodnocení či doporučení. Totiž, ctižádostiví „autoři“ do Knihárny posílali skutečně kdeco. Výlevy pocitů, fantazie, povídky, které neměly ani hlavu, ani patu. Byli i takoví, kteří si vydání své knihy domlouvali za zavřenými dveřmi Bínové dárkovými koši plnými alkoholu a bonboniér ; další pochopili komunikaci s vydavatelstvím jako chatování z dlouhé chvíle a donekonečna se domáhali podrobnějšího upřesňování důvodů, proč nemůže z jejich například třicetistránkového ( ! ) zmatečného rukopisu vzniknout knížka, jiní zase podrážděně reagovali na červené moře mých úprav, že oni pravopis ve škole přece vždycky uměli, tak nemůžou mít zase až tolik chyb !

Ale postupem času a praxí jsem získala zkušenosti i vlastní grif, jak co nejrychleji a spolehlivě oddělit zrno od plev. Pokud jsem chtěla rukopis posoudit kompetentně, musela jsem ho poctivě pročíst celý, třebaže někdy jsem už po třech stránkách věděla, že autora obešel talent z pořádné dálky. Jindy jsem se zase ponořila do textu s takovým entusiasmem, že jsem zapomněla i na oběd.

Bavilo mě číst stále nové výsledky fantazie zkušených spisovatelů, ale také objevovat a vytahovat na světlo světa produkty úplně nových, talentovaných autorů. Práce to byla často velmi dynamická – a to nejen pro neustále se zvyšující množství rukopisů, kterými byla Knihárna doslova zaplavená. I samotná spolupráce se spisovateli měla svoje kouzlo. Jeden byl pokorný, vyrovnaný a nechal si poradit, jiný byl živel, kterému jsem musela zdůvodňovat každičké upravené slovo, další zase neuhnul ani o píď, když jsem mu navrhla například změnu titulu knihy, aby byl údernější a čtenáře více zaujal.

Ale řekněte, která práce s lidmi je jednoduchá ?

Pro mě byl každý rukopis výzvou a s každým dalším jsem se něco nového naučila. Možná proto ani nebude pro šéfku překvapením, že jsem i já začala snít o samotném psaní, nikoliv jen o redigování cizích textů. Zvlášť, když moje touha napsat knížku nevznikla jen tak, během čekání v obchodě u pokladny, ani z nudy během dlouhých zimních večerů. Na všech stupních škol jsem se angažovala v žákovských či studentských časopisech, skládala jsem básničky, texty fiktivních písniček, které jsem si sama vymýšlela a zpívala v koupelně před zrcadlem, ale také eseje, povídky, rozhovory se šikovnými spolužáky. Jistě, je to něco jiného než vytvořit větší dílo – román, ale určité zkušenosti jsem měla.

Ponořená do vlastních úvah jsem se zahleděla na talíř s kopcem usmažených palačinek. Tyčil se už do úctyhodné výšky. Zase jsem se nechala unést, pomyslela jsem si, a pánev jsem pro jistotu odložila. Opatrně jsem odebrala svrchu kopečku tři palačinky, po krátkém zaváhání potom ještě jednu, a dalších zhruba deset jsem jemně přikryla alobalem a odnesla sousedům v bytě naproti mému.

Bydlela tam mladá rodinka se dvěma děcky. Máma Ivka vařila a pekla ostošest a často i ona mně dokázala nečekaně a příjemně osladit den čerstvými bramborovými šiškami nebo kouskem svého vynikajícího kynutého koláče.

Martině jsem o svém románu řekla, když jsme si už tradičně v pátek spolu vyšli do obchodního centra na nákupy a do kina na jeden z nových filmů. Skoro každou sobotu jsme se totiž obě rozjely na návštěvu k rodičům – ona do Kalinkova, já do Trenčína, pátky tedy patřily jenom nám a zábavě.

Při mé zmínce o knize nadšeně zavýskla, ale vzápětí si dlaní přikryla ústa a pro kontrolu se rozhlédla kolem sebe, „Promiň, stále zapomínám, že už nejsem na základce…,“ chichotala se, když jsme se s papírovými taškami z našich oblíbených obchodů usadily v malé kavárně vedle kina.

Filmovou novinku s Chrisem Hemsworthem promítali až za hodinu a my jsme dostaly chuť na kávu. Marína byla o celý rok mladší a byla i mou kolegyní. Do Knihárny jsme nastoupily skoro současně, v jednom půlroce. Taky nás nakonec posadili do jedné místnosti, malé kanceláře na konci chodby, takže jsme se velmi rychle skamarádily. Bylo to milé děvče, laskavé, dobrosrdečné, chorobně zvědavé a přiměřeně bláznivé. Proto jsme si rozuměly. V Bratislavě byla mou zásadní oporou a říkaly jsme si navzájem všechno. Takže o mém románu musela vědět mezi prvními.

Podezíravě přimhouřila oči. „Tak proto ses tvářila tak tajuplně a neměla jsi čas vyrazit s holkama na lyže ! “ prohlásila vzrušeně. „Tak povídej a přeháněj, co jsi stvořila ? O čem to je ? A fakt román ? A to jsi jak vymyslela, prosím tě ? Sama ? Tobě snad nestačí ta kvanta textu, se kterýma se pereme celé dny ? Neleze ti to z hlavy snad už i ušima ? Ještě sis potřebovala naložit víc ? “

„Dokud nebylo nic hotové, nebylo třeba šířit paniku.“

Ale její otázky mě příjemně lechtaly v žaludku. Vlastně až teď, když jsem o knize hovořila s ní, jsem si uvědomovala realitu. Mně se fakt podařilo napsat román ! Tedy, nezakřikněme to, zarazila jsem se v duchu. Ještě není nic jistého.

Tu větu jsem vyslovila i nahlas.

„Jak to, že to není jisté ? “ podivila se Marína a živě gestikulovala. „A komu by už, proboha, měli dát v Knihárně šanci, když ne vlastnímu člověku ? Jsi mladá, krásná, máš všechny předpoklady zaujmout i novináře. Tvoje plakáty se budou krásně vyjímat v každém knihkupectví. Já to už normálně vidím ! Billboardy u nákupních center a na křižovatkách ! Natálie Malovaná se svým novým bestsellerem ! “

Její nadšení mě hřálo. Ne každý vám dneska přeje. Věděla jsem, že Maríně se mohu svěřit. Nikomu nic neprozradí a poradí mi.

V hrubých liniích jsem jí vylíčila, o čem je moje Hra.

„Konečně jsem z tebe vydolovala alespoň to ! A víš ty co ? Ta hlavní hrdinka Diana mi připomíná tebe. Minimálně tím oblékáním,“ konstatovala s úsměvem a přitáhla si k sobě jeden z miniaturních podnosů se šálkem a sladkou jednohubkou, které nám právě přinesla baculatá servírka.

No dobře. Přiznávám, měla jsem úchylku navléct na sebe takové množství barev, na jaké by si jen tak někdo netroufl, ale i Marína říkala, že z toho vždycky vznikne celkem zajímavá a stylová kombinace. Dnes jsem na tom byla trochu střízlivěji – žluté punčochy, zářivě modré šaty pod kolena, tenký červený kabát s obrovskými žlutými tečkami a v barvě slunce jsem měla i velkou kabelu, kterou jsem nosila přes rameno a která byla schopná pohltit i moje menší nákupy potravin cestou z práce. Mívala jsem však i bláznivější dny, barvy mě jednoduše bavily.

„Proto má ta baba z knihy přezdívku Lentilka.“ Odkousla jsem si kousek čokoládového minikoláčku, který čekal na svoji příležitost vedle horkého nápoje, a olízla si ze rtů stopu po jemném krému. „Něco ze mě tam přece musí být.“

„Jasně, právě to mají spisovatelé ve zvyku říkat : ne, ne, ta kniha není o mně, ale cosi z mého života tam muselo proklouznout,“ podotkla moje kamarádka a zrychleně míchala svoji kávu. „Je to krásný příběh. Žádná telenovela, je z toho cítit skutečný život, s písmenky umíš zacházet opravdu šikovně, máš talent.“

„Telenovelu jsem ani psát nechtěla,“ ohradila jsem se.

„Máš tam mnoho lásky, ale nejvíc je tam té k penězům.“

„A co jiného dnes hýbe světem ? “ zašklebila jsem se.

Pustila lžičku, až zacinkala, zdvihla ruce a naznačila ústup. „Dobře, dobře, pochopila jsem. A co s tím teď budeš dělat ? “ naklonila se ke mně.

Upila jsem kávy. Byla skvělá. „Půjdu za Bínovou.“

Marína nesouhlasně zamrkala.

„A nechceš to dát raději nejdřív přečíst mně ? Nebo Míšovi ? “

Narážela na sympatického kolegu z vedlejší kanceláře, který editoval thrillery, horrory a občas je i překládal z angličtiny. Vždycky se na mě usmíval a Marína byla přesvědčená, že po mně jede.

Zakroutila jsem hlavou. „Psala jsem to tak dlou- ho, že už se mi nechce čekat na to, že si to někdo přečte, a až potom jít za těmi nahoru. Dám jim to rovnou, promiň,“ doplnila jsem na omluvu, když zklamaně pokrčila čelo. „Číst to, samozřejmě, budeš, tvůj názor mě zajímá, ale chci, aby to měla Bínová na stole co nejdřív a rozhodla, jestli má vůbec smysl s tím něco dělat. Chápeš ? “

Maríně se vyjasnila tvář, ale trvala na svém. „Dobře, ty nedočkavá, rozumím, ale jí to nenabízej.“

Zpozorněla jsem. „Proč ? “

„Bude ti to platné asi tak jako ponorce stěrače.“

„Jak to myslíš ? “

„Jen tě to zdrží, a to je to, co nechceš, jak ses před chvílí zmínila. Bínová má mnoho práce s lakováním nehtů a přebíráním dárkových košů od kdejakých znejistělých autorek, co jí škrábou na zavřené dveře. Buďto to bude měsíc sušit na stole s tím, že je extrémně zaneprázdněná, nebo se na to rovnou vykašle a knihu ti zamítne ještě dřív, než stačíš vyjít z její kanceláře,“ přesvědčovala mě.

Uhnízdila jsem se na židli a nohou jsem nechtíc zavadila o papírové tašky uložené vedle stolu. Zašustěly. Na slovech Maríny něco bude, zamyslela jsem se. „To jako vážně ? “

„Ty její hrubé způsoby…,“ naznačila s plnými ústy a zakroutila očima. „Může tě odradit, znechutit. To by byla škoda. Běž přímo za Kraťasem,“ zdůraznila.

„No, Bínová je sice divná, ale každý jsme nějaký,“ bránila jsem ji. „Je to moje šéfka, na tom nic nezměním.“ Bránila jsem ji však jen naoko. Marína měla pravdu, Bínová byla nepříjemná, náladová osoba. Někdy se tvářila, že mě chce obejmout jen za to, že s ní nastupuji do výtahu, jindy zase měla tak odměřený výraz, že jsem se ji málem bála pozdravit. Měla však dlouhou praxi, mnoho zkušeností, věděla, o čem je práce na knize, ovládala všechna její specifika. Její názor pro mě tedy byl důležitý nejen proto, že byla mou nadřízenou. V konečném důsledku však i tak o vydání mého rukopisu rozhodne velký šéf, Vlado Krátký.

Zaklepala jsem na stůl, abych získala zpět pozornost Maríny, která se zubila na jakéhosi muže v obleku u vedlejšího stolu. „Ale co když se jí to dotkne ? Je to moje přímá nadřízená, on je generální ředitel. K němu můžeme chodit pouze s jejím souhlasem.“ Tak nás usměrňovali personalisté v rámci firemní hierarchie už při nástupu do Knihárny.

Marína se zjevně neochotně otočila ke mně. „No tak to porušíš, a co má být ? “ pokrčila rameny. „Využij čas, když Bínová právě nebude v kanceláři, a vyběhni do čtvrtého patra.“

Zalapala jsem po dechu. „A to jenom tak ? Kraťas mě nepřijme,“ namítla jsem, když jsem si ho představila. „Jistě nezná ani moje jméno ! Budu ráda, když si mě nesplete s nějakou návštěvou. Nebo opožděnou uklízečkou.“

Marína mě však mávnutím ruky s protaženými a namalovanými nehty hned umlčela. „Riskneme to. Určitě to bude lepší volba než paní Bínová,“ zašklebila se a napodobila televizního Mr. Beana, s nímž jsme si ji v rámci kancelářského humoru rády spojovaly.

„A co když se Kraťas naštve a taky Bínová bude hysterčit, že jsem ji obešla ? Hned nás smích přejde…“

Gymnastika její tváře mluvila jasně : „No tak přejde. Budeme to řešit, až když taková situace nastane. Ale neboj se, nenastane.“

„Co bys dělala na mém místě ? “

„Rozhodně přesně to, co ti radím. Nebo zavolám věštkyni ? Zavolám ! “ vyhrkla najednou.

„Určitě ne ! “ zarazila jsem ji. V tom jsme byly jako oheň a voda. Ona četla každý horoskop, i tři řádky v novinách jí udělaly radost a dokázaly změnit den, já jsem ty plky přímo nesnášela. „Fajn, zkusím to tedy u Krátkého, asi máš pravdu,“ přikývla jsem. „Ale pokud se jen ztrapním a vyhodí mě už ode dveří, tak běda ti ! “ pohrozila jsem jí.

Zachichotala se jako holčička a kývla na servírku.

Konec ukázky

Table of Contents

1. kapitola