Juraj Šebo

ÚTĚK DO PEKLA

Tato kniha není oslavou nacismu, ani toho

co se mu dnes tak nápadně podobá.

– Autor

Copyright © 2021 by Juraj Šebo

Cover © 2021 by Michal Dočkal

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1912-9

Ve vojenských dějinách 20. století pravděpodobně nenajdeme mnoho témat, která by vzbuzovala takový zájem jako Himmlerovy Waffen-SS. Je sporné, zda je tento zájem vyvolán obdivem nebo hanbou. Waffen-SS zřejmě navždy budou zdrojem kontroverzí. Vyčítá se jim brutalita a oddanost nacistickému režimu. Na druhou stranu se však nezapomíná i na jejich pozitivní hodnoty, jako bylo vojenské kamarádství, statečnost nebo spolehlivost. Waffen-SS sloužily zločinnému režimu, jejich vysoká bojová hodnota je však skutečností. Do Waffen-SS bylo odvedeno 8200 občanů Slovenského státu, a to není zanedbatelný počet. Jedním z nich byl Gustav Wendrinský. A nebyl to jen tak nějaký řadový voják. Jeho příběh je určen všem, kdo mají zájem se dozvědět něco o historii, jaká skutečně byla.

V. Volko

Předmluva

Zlo je jen epizodou dějin, kterého není nutné se bát.

Historie má své kladné, ale i záporné hrdiny. O těch kladných hrdinech se píší knihy plné chvalozpěvů o hrdinských skutcích, jimiž prospěli nejen sobě, ale i celému lidstvu. Píší se i knihy o těch méně kladných hrdinech, vždyť o Hitlerovi se prodalo více knih než výtisků Bible. A to nepočítám Mein Kampf. Ruku na srdce – jestlipak při čtení napínavých thrillerů nebo komiksů vždy držíte palce hlavnímu hrdinovi, který si nade vše váží lidského života a zákonů ? Pravděpodobně ne. Svět literatury nám již nabídl mnoho záporných nebo alespoň netradičních postav. I na Slovensku máme osobnosti, jejichž skutky nejsou vždy v souladu s naší představou obrazu kladného hrdiny. Jednou z nich je i Gustav Wendrinský.

Náš osud závisí na našich vlastních rozhodnutích. Ta ovlivňují naši budoucnost, naše další směřování více, než si v dané chvíli dokážeme představit. Mladí lidé se snadno nadchnou pro ideály, někdy i pochybné, jejichž podstatu vlastně ani nechápou. Stanou se obětí vlastního sebeklamu. Říká se tomu i mladická nerozvážnost. Mladí nepotřebují své rozhodnutí zdůvodňovat na základě rozumného uvažování. Pro mladého nezkušeného člověka není jednoduché rozlišit dobro od zla, mravnost od nemravnosti, páchání násilí od vojenského nasazení. Mladí lidé chtějí zažít něco zvláštního. Touží po neznámých dobrodružstvích, chtějí vystoupit z šedi průměrnosti, chtějí uniknout z pekla nudy. A právě tehdy se může stát, že v jediný okamžik podcení skutečnost, která může negativně ovlivnit jejich budoucí život. Hrdinovi této knihy se podařilo uniknout z pekla nudy do toho pravého válečného pekla východní fronty. Kolo nepředvídaných událostí se rozběhne a již není návratu.

Suzan Kubalek

ÚVOD

Dlouho jsem váhal, zda se mám pustit do psaní této knihy. Vždyť psát o Slovákovi, který se proslavil jako příslušník Waffen-SS, není příliš záslužný čin. Napsat, nebo nenapsat ? Trochu mi to připadalo jako vtip z doby mého mládí, ve kterém soudružka učitelka vyzývá žáky, aby mluvili o svých rodinných příslušnících – hrdinech. Přihlásí se malý Jožka : „ Můj otec byl hrdina, zemřel v koncentračním táboře.“ Učitelka zpozorní. „ Jak se mu to stalo ? “ ptá se. „ Spadl ze strážní věže,“ zní Jožkova upřímná odpověď. Gustav Wendrinský nebyl v koncentračním táboře, ani nespadl z věže. Byl příslušníkem Waffen-SS, elitní složky německých ozbrojených sil. Je skutečností, že se dnes někteří historici [1] snaží očistit část příslušníků Waffen-SS s poukazem na to, že byli součástí branné moci a pouze bojovali proti tehdejšímu Sovětskému svazu.[2] Omyl. Je zdokumentované, že se tito takzvaní „ frontoví vojáci,“ s označením „ SS “ na límci, podíleli na likvidačních akcích namířených proti židům,[3] partyzánům a komunistům stejně aktivně a se stejnou brutalitou jako jejich „ kamarádi “ v okupovaných státech a v koncentračních táborech.

Na rozdíl od bojových jednotek Waffen-SS, které po příchodu na frontu podléhaly velení Wehrmachtu[4], byly tyto speciální jednotky podřízeny přímo Himmlerovi.

O mém záměru napsat knihu o Slovákovi, který se prosadil v řadách Waffen-SS, jsem jednou řekl mému blízkému kolegovi, známému autorovi úspěšných knih. Připomínal mi v tu chvíli vyplašenou slepici. Nejdříve se rozhlédl kolem, aby se přesvědčil, že nás nikdo neposlouchá, a zatvářil se, jako kdyby se před ním objevilo Skorzenyho komando nebo samotný Heinrich Himmler.

Snažil jsem se mu vysvětlit, že nemám v úmyslu hlásat nacistickou nebo jakoukoli jinou ideologii nebo -ismus. Já osobně rozhodně nemám důvod oslavovat nacismus, sám pocházím z rodiny anti-fašistů. Moje matka a otec v době války ukrývali židy.

Gustav Wendrinský si sám zvolil svůj osud jako sedmnáctiletý mladík.[5] Když si uvědomil, že vsadil na špatného koně, bylo pozdě. Od SS vedla cesta pouze peklem a v pekle se člověk zašpiní.[6] Když jsem já byl v jeho věku, také jsem byl hloupý romantik, a mám obavy, že kdybych byl na jeho místě, s mými naivními představami o cti a slávě, mohl bych skončit obdobně. A když tohle říkám, nesleduji tím žádný svůj cíl.

Válka v dějinách lidstva představuje nepřetržitý sled událostí, které, bohužel, nemají dobré konce. Války jsou smutnou součástí dějin, slouží jako trvalé varovné memento, kterému však téměř nikdo nenaslouchá. Na druhou stranu, ať již jsou války pokračováním politiky, řešením jakýchkoli zástupných problémů, nebo jen projevem touhy po moci některých jedinců nebo celků, nás stále zajímají a do jisté míry, velmi zvláštním způsobem, fascinují.

Některé válečné události proto natrvalo zůstaly v našem povědomí, jiné naopak upadly v zapomnění a jen s obtížemi si je vybavujeme, i když jsme o jejich existenci a smyslu již někdy slyšeli. K těm méně známým válečným historkám patří i ta, která vypráví o členu Waffen-SS z Bratislavy, bojujícím v druhé světové válce na nesprávné straně.

Z mého pohledu líčení tohoto příběhu není oslavou jednoho z příslušníků Waffen-SS. V mé knize se snažím ukázat rozporuplnost lidské osobnosti.

Kniha má ryze dokumentační charakter, podobně jako četné monografie s tématy čerpajícími z období druhé světové války.

Význam těchto popisných prací spočívá v tom, že vytvářejí plastický obraz – třetí rozměr dané doby. Domnívám se, že každý čtenář je schopen přemýšlet a udělat si vlastní úsudek, a pokud s nějakým mým výkladem historických událostí nesouhlasí, udělá si na věc svůj vlastní názor. Každá informace o zážitcích bojovníků z kterékoli války, z jakékoli bojující strany, má svoji vy-povídací hodnotu. Snažil jsem se vcítit do uvažování Gustava Wendrinského. Abych ho pochopil, musel jsem mu vrátit hlas. Bylo to jako se setkat s člověkem, na kterého se dávno zapomnělo. Nechal jsem své myšlenky volně plynout, aby mě zanesly na místa jeho dlouhé a vyčerpávající cesty po ruských stepích. Prošel jsem s ním jeho válečnou cestu, začínající v Pripjaťských bažinách a neslavně končící v bojích o Budapešť. Na té cestě jsem s Gustavem Wendrinským zažil poslední velké vítězství Němců na východní frontě v boji o Charkov.

Prožíval jsem s ním dny obtížného ústupu na východní frontě. Sdílel jsem s ním jeho pocity bez-naděje v Budapešti, kde jeho životní pouť skončila. Na všech bojištích své jednotky si získal ob-div pro svoji energičnost v útoku a úpornost v obraně.

Kariéru příslušníka Waffen-SS, navíc slovenské národnosti, není snadné zmapovat. Příslušné dokumenty se roztrousily do mnoha archivů, četné materiály se ztratily, nebo je nacističtí zločinci ze strachu zničili ( podobnost s ničením některých svazků StB čistě náhodná ). Stojí za pozornost, že ani v německých pramenech, týkajících se Waffen-SS, se nenajde nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo informace z německých archivů. Tato díla většinou představují paměti, nebo fakta převzatá z druhé, třetí ruky.

Dějiny Waffen-SS jsou často líčeny značně tendenčně. Lví podíl na tom mají samotní příslušníci Waffen-SS, kteří se po válce stali velmi plodnými spisovateli. V podstatě každá významnější divize má své „ oficiální “ dějiny napsané svými bývalými důstojníky.

Je dobré připomenout, že přeživší členové Waffen-SS pobírají vyšší důchody než jejich oběti.[7] V dnešní době jsou Waffen-SS spojovány se vším zlem, kterého se dopustil nacismus, ale pro ty, kteří se dobrovolně rozhodli, že se stanou jejich členy, to bylo něco, na co byli pyšní. Insignie SS vyjadřovaly, že se jejich nositelé přidali k elitnímu bratrstvu třetí říše.

Většinou o tomto tématu píšou autoři, kteří pokládají členy Waffen-SS za válečné zločince, nebo právě naopak za neohrožené hrdiny, kteří se odvážili postavit se sovětské hrozbě, čímž o několik let předběhli světový vývoj a studenou válku.

Dnes, více než sedmdesát let od válečných událostí, existuje jen jediný způsob, jak zjistit pravdu : porovnat dostupné archivní prameny, podrobně studovat průběh konkrétních událostí zachycených na fotografiích a zmiňovaných v pamětech, hlášeních, rozkazech a odborné literatuře.

Navzdory tomu jsem se dostal k zajímavým pramenům. Kromě Bundesarchivu [8], knihy či kroniky 8. SS-Kavallerie Division „ Florian Geyer “, jejímž autorem je Hanns Bayer, jsem na internetu našel poznámky jistého Vojtěcha Volka. Tento člověk se v letech 1996 až 2005 intenzivně zabýval shromažďováním informací o Gustavu Wendrinském. Pracoval na knize o Wendrinském, která v té době měla přibližně 150 stran. Jejího vydání se bohužel nedožil, zemřel v roce 2008. Volko byl v kontaktu s posledním žijícím příbuzným Wendrinského na Slovensku. Od něho získal vyprávění o Gustavově dětství a jeho vojenských zážitcích, které vyslechl jako dítě během rozhovorů Gustava s jeho rodiči.

V letech 2000 až 2008 si Volko dopisoval s několika Gustavovými spolubojovníky. Psal si s SS-Hauptscharführerem Walterem Siebertem, který spolu s Gustavem sloužil v jedné jednotce. Vlastnil osobní zápisky ( 291 stran ) SS-Hauptsturmführera L. K. Ergerta, pobočníka velitele tankové jednotky, který se s Gustavem Wendrinským seznámil.

Ergert ze svého pohledu považoval Gustava Wendrinského za legendu, a toto hodnocení potvrzují i svědectví a vzpomínky pamětníků, kteří byli v kontaktu s Wendrinským v době jeho bojové činnosti a jsou zařazeny i v této knize.

Volko měl k dispozici jedinečné fotografie svého přítele Ernsta Rundquista, který vlastní jednu z největších sbírek fotografií vojáků Waffen-SS na světě. Část tohoto materiálu jsem měl k dispozici při zpracování mé knihy.

DĚTSTVÍ

Je krásný zimní den, 24. leden 1923. Je jasno. Vzduch v úzkých uličkách bratislavského starého města se jen chvílemi slabě pohne. Mrzne. Zimu naštěstí zmírňuje slunce, které odpoledne září nad městem. Nehrozí žádná sněhová vichřice a stovky Bratislavanů se těší na to, že večer stráví u vína v jedné z mnoha vináren. Je středa, to znamená, že v hotelu Carlton bude vyhrávat hudba. Zábava se rozproudí již o páté hodině. V zimní Bratislavě jsou všude hromady neodklizeného sněhu. Město je již čtyři roky součástí nového státu, založeného na troskách rakousko-uherské monarchie.

Československo sice vzniklo v říjnu 1918, avšak vyhlášení Bratislavy hlavním městem Slovenska proběhlo až 18. ledna 1919.

Píše se rok 1923. K Bratislavě se v srpnu připojí také Petržalka. V deníku Pressburger Tagblatt píší o návštěvě světoznámého vědce, nositele Nobelovy ceny, Alberta Einsteina. Při pohoštění se pochvalně vyjádřil o bratislavském vínu. V novinách scházejí bulvární články o zbohatlících, sebevraždách, neštěstích, o vykradených trezorech. Jediným neštěstím, o kterém se noviny zmiňují, je pád šestiletého děvčátka do vody na veřejné plovárně na Dunaji. V dalekém Štrasburku se 23. ledna 1923 narodí Marcel Marceau. O tom ovšem noviny nepíšou, neboť v té době ještě není slavným mimem. V Kanto ( Japonsko ) dojde k velkému zemětřesení, to se však většina Bratislavanů nedozví. Skutečný život města se odehrává jinde. Pokud se někomu narodí dítě, jsou pro něj všech světové události bezvýznamné.

Narození dítěte představuje pro jeho rodiče novou etapu života, ze které není návratu. Život nového človíčka zastíní celý okolní svět. Právě to se děje v Pezinské ulici, v Bratislavě, kde již déle než rok žije rodina Wendrinských. 24. leden 1923 je významným dnem její historie. Ten den se totiž narodí vytoužený první syn. Jak se nakonec ukáže, bude nakonec i posledním synem této dobře situované měšťanské rodiny. Dostane jméno Gustav, po otci z matčiny strany. Zůstane jedináčkem. Nepomůže ani nasypání cukru na okno, které má přilákat čápa se sourozencem… Cukr přiláká jen spoustu mravenců.

Na mapě dětství Gustava Wendrinského sehrál důležitou roli Semtín u Pardubic, kde žil v letech 1929 až 1938. V Semtíně pracoval jeho otec, jak o tom píšu dále. Semtín představoval zvláštní směs vesnice a polovičního městečka. Dnes je Semtín součástí Pardubic. Gustav tak strávil dětství ve vesnickém i městském prostředí. Vždy ho lákalo dobrodružství. Když mu bylo třináct, zúčastňoval se nočních hlídek, které hlídaly na polích, aby nikdo nezapaloval obilí. Při hře na četníky a zloděje byl vždy na straně zlodějů. Jeho dobrodružná povaha předznamenala jeho budoucí činy, které v době jeho dětství byly jen hudbou vzdálené budoucnosti. Tak daleko však ještě nejsme. Je léto 1938 a Gustav se ocitá v Bratislavě. Jak vypadalo dětství v té době, to popisuje Milan Lorman, další člen Waffen-SS původem ze Slovenska, následovně :

Atmosféra mého dětství, když ji porovnávám s tím, v čem vyrůstaly mé děti a vnoučata, vypadá jako pohádka, jako příběh z románů Marka Twaina. Určitě to nějak souvisí s tím, že jsem ta léta strávil na vesnici a nikoli ve městě, a také to, že jsem vyrůstal na Slovensku, „ v závětří dějinných událostí.“ Až ke konci 30. let jsme si začali uvědomovat, že se náš bezstarostný svět mění a na obzoru se objevuje problematická doba.

Počátkem roku 1940 dosáhl Gustav Wendrinský věkové hranice 17 let, potřebné pro přijetí do elitní složky německé armády – Waffen-SS. Požádal o vstup, a jelikož splnil všechny přísné požadavky, byl přijat. Došlo k tomu víceméně nezákonně, neboť mezistátní dohoda, která obdobné jednání legalizovala, byla podepsána až 7. června 1944. Gustav byl poté odvelen k 1. SS-Totenkopf-Reiterstandarte s posádkou poblíž Varšavy. Tam absolvoval výcvik protitankového střelce. Bylo mu přiděleno registrační číslo 118615 a osobní známka -74-5. SS Kav. Rgt. 2. Z dostupných pramenů, kterých nebylo mnoho, se mi podařilo zjistit, že se Gustavův otec zpočátku hlásil ke slovenské národnosti. Svědčí o tom i to, že ve všech dokumentech je jeho jméno psáno s dlouhým „ ý “ – Wendrinský. Gustavův děda se jmenoval Kristián – psáno s „ á “. Před válkou se celá rodina hlásila ke slovenské národnosti. To, že ve jménu Gustav není „ á “, to je možná důsledek tehdejšího vlivu češtiny na pisatele úředních dokumentů.[9]

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

DĚTSTVÍ