Lucia Braunová

VÍM, CO JSI UDĚLALA

Lucia Braunová

VÍM,

CO JSI UDĚLALA

Copyright © 2020 by Lucia Braunová

Translation © 2020 by Libor Hlaváček

Cover and layout © 2020 by Michal Dočkal

Czech edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1855-9

Věnuji mé drahé Peťce Braunové

PROLOG

Před mnoha lety…

Dvě děvčata pobíhala kolem mámy a hašteřila se. Starší, skoro čtyřletá, se urazila, že její mladší sestra dostala novou panenku.

„ Srdíčko, ale Janička má dnes narozeniny.“

„Všechno jen ona,“ nafoukla se starší dcera. Zlostně si dupla nožkou. Žárlila a sestře neustále dělala naschvály. Janičku všichni zbožňovali, a to se jí nelíbilo. Nakonec jí maminka dala její oblíbenou čokoládu a slíbila jí, že jí koupí ty nejkrásnější šaty pod sluncem a bude z ní princezna. Tehdy se děvče spokojeně usmálo a nechalo sestru na pokoji. Klidnou vycházku jim ale pokazilo náhodné setkání se sousedkou.

„ Paní sousedko, ta vaše holka nevychovaná, víte, co mi řekla ? “ ptala se rozzuřeně. „ Prý že jsem velmi stará, a tak proč už jsem neumřela ? ! “

„ Paní Gorecká, to mě velmi mrzí, promluvím si s ní.“

„ Zasloužila by si pořádný výprask, příliš ji rozmazlujete ! “

„ Dostane trest, postarám se o to.“ Mladá žena nevěděla jak se stařeny zbavit. Popadla obě dcery za ruce a odkráčela pryč.

Ptačí štěbetání, hovořící lidé a svítící slunce pomohli mamince obou děvčat zapomenout na nepříjemnou čarodějnici a ona si mohla vychutnávat tu krásu kolem. Když narazila na svoji přítelkyni, pohroužila se do debaty.

Obě ženy se právě nad něčím dobře bavily, když do jejich smíchu náhle vstoupil dětský křik. Podívaly se směrem k zábradlí, ale tam už stála jen jedna z dcer. Nakláněla se, aby lépe viděla. Zdálo se, že se usmívá. To dítě se tvářilo spokojeně, zjevně ji něco velmi zaujalo. Ale kde je Janička ? proběhlo myslí matce. Když s kamarádkou přiběhla k zábradlí, podívaly se dolů. S hrůzou uviděly, jak řeka unáší nevinné tělíčko s kučeravými vlásky. Žena se hystericky rozkřičela, aby pomohli její dceři. Její přítelkyně utíkala k telefonní budce a přivolala pomoc. Matkou lomcoval strach a hněv. Když vyprchal prvotní šok, běžela zachránit svoje dítě. Několikrát zakopla a odřela si kolena, ale bylo jí to jedno. Chtěla zachránit svého andílka, ale voda dokáže být zákeřným protivníkem. Nakonec se to podařilo záchranářům. Z nemilosrdné náruče řeky však bohužel vysvobodili už jen mrtvé tělíčko. Nedokázala se dívat na to, jak spokojeně se tváří starší dcera. Měla přece na sestru dávat pozor ! Jak se to jen mohlo stát, jak mohla spadnout ? Věděla, že v té chvíli se její duše řítí do záhuby, ale všechno urychlil ďábel v ženském těle, který spěchal k nim.

„ Proboha, proboha ! “ křičela ta zděšená žena. „To ona, ona, viděla jsem to,“ mířila svým prstem na děvče, „viděla jsem, jak shodila to malé, ubohé stvoření.“ V té chvíli na dívčině tváři přistála silná facka. Až tehdy se jí v očích zaleskly slzy. „ Maminko, nechtěla jsem, to není pravda,“ vzlykala, ale matka se na ni nenávistně podívala. To bylo také naposled, co jí věnovala svůj pohled. V té vteřině začala nenávidět vlastní krev. Nejraději by ji zadusila jako nechtěnou kočku, ale cosi jí v tom bránilo. Možná poslední zbytky mateřských pudů. Možná vědomí, že už má jen jedinou dceru. Když se dozvěděl její manžel o tom, co se stalo, zdraví mu podlomil infarkt. A nic už nebylo jako předtím. Obě dvě opustil a odstěhoval se neznámo kam. Víckrát už ho neviděly. Matka se o dceru starala, protože se to tak patřilo, ale bez kousku citu. Přestěhovaly se, aby nebyly terčem zlých řečí. Později poznala jiného muže, do kterého se zahleděla a on přijal její dceru za svoji vlastní. Nikdy se nedozvěděl, jakého netvora porodila. Rozhodla se, že si to tajemství vezme s sebou do hrobu. Dceru nikdy nenechala ani hladovou, ani žíznivou, nikdy jí nebylo zima, a když byla nemocná, zašla s ní lékaři – ale od toho strašného dne vůči ní neprojevila upřímný cit. Dá se snad chovat láska k hadovi ? Je zákeřný a jedovatý, právě tak jako její dcera, která už nikdy nedostala šaty hodné princezny.

KAPITOLA 1

Současnost

Leticie Millerová vystoupila na pražském nádraží a sama byla překvapená tím, jak ji dojal vzduch města, ve kterém kdysi žila. Dýchala z plných plic, aby do sebe dostala co nejvíce z té příjemné atmosféry, ale zároveň se do jejího nitra prodíraly žal a beznaděj. Kolik let že už to je ? Celých dvacet pět zničených roků. Když si na to vzpomene, zatmí se jí před očima. Každý večer, když usínala, modlila se, aby následující ráno pro ni znamenalo nový začátek. Dlouho jí trvalo, než si uvědomila, co se stalo a s čím musí žít. Později si namlouvala, že je to jen její noční můra, ze které se probudí, ale, bohužel, zřejmě usnula na velmi dlouho…

Kráčela náměstím a v davu hledala známé tváře. Hlavně tu jednu. Bytostně ji chtěla potkat a podívat se do těch kdysi přívětivých očí. Jak se zatváří ? Pozná ji vůbec ? Stejně tak jako ho toužila vidět, se obávala, co to udělá s její duší. Moc jí ublížil, tak moc, že víc ani nemohl…

Cestou vyhládla a kdyby se nenajedla, udělalo by se jí nevolno. Zašla do malých potravin, které tam byly ještě v časech, když tu bydlela. Pamatovala si, jak v nich ráda nakupovala. Tehdy tam pracovala jedna milá paní. Vstoupila dovnitř a za pultem ji přivítalo mladé děvče. Zklamáním jí poklesla ramena. Jaksi doufala, že v obchodě najde tu stejnou prodavačku. Koupila si sýrový koláč a láhev minerálky. Zaplatila, poděkovala a s úsměvem odešla. Nezdržovala se žádným velkým nákupem, protože se chtěla co nejdříve dostat ke svému rodnému domu. Koupila si jízdenku a metrem se nechala odvézt do staré části města.

Kráčela známou ulicí. Všimla si, že se velmi změnila. Vyrostlo na ní několik luxusních domů. Kdo ví, jak vyhlíží ten můj, říkala si sama pro sebe. Bála se, co před sebou zanedlouho uvidí. Nezazvoní, nejprve bude jen z dálky pozorovat. V břichu jí tančili motýlci očekávání. Zůstávalo jí jen pár metrů, blížila se ke své minulosti. Chvíli uvažovala o tom, jestli se nemá otočit a víckrát se nevrátit. Mohla by najít jiný způsob jak získat to, co jí patřilo. Ne, už nebylo cesty zpátky, byla by velká chyba, kdyby to právě teď vzdala.

V dlouhém černém kabátě, slunečních brýlích a decentním klobouku se postavila vedle vyšší túje, jediném košatém stromu široko daleko. Jak jinak, říjen už nemilosrdně svlékal větve. Když uviděla místo, kde se ukrývá její život z doby před pětadvaceti lety, takřka jí přestalo bít srdce. Na tento okamžik čekala celou věčnost. Najednou se jí v mysli vybavily všechny radosti, dětská alotria s bratrem, smutek, strach, stesk po rodičích, slepá zamilovanost, šťastné měsíce a poslední den jejího spokojeného života. Tehdy netušila, že když odejde a zamkne dveře, už je víc neotevře.

Z domu, který změnil jen barvu fasády a starou střechu vyměnil za novou, vyšel muž v silné bundě. Přistoupil ke schránce, která byla stále vestavěná v kamenné zídce, aby z ní vybral noviny. Leticie mu chtěla vidět do tváře. Zestárnul ? Je stále stejně přitažlivý ? Och, jaké bude setkání po letech ? Ožijí v ní staré city ? Zřejmě ne, hodně jí ublížil. Muž, zaujatý článkem v novinách, vešel nazpět do tepla domova. Leticie pocítila obrovské zklamání, ale ve víře, že se muž znovu ukáže, tam ještě setrvala. Když se chtěla otočit a zklamaně odejít, opět se otevřely dveře. Tentokráte v nich stála žena. Leticie pocítila trpkou příchuť žárlivosti a v očích ji pálily slzy. Co mohla čekat ? Po tolika letech a za takových okolností ? Och, měla by odejít, ale nemohla. To něco, zakořeněné hluboko v ní, něco, s čím se narodila, ji nutilo zůstat. Za malou chvíli stál u ženy muž v silné bundě. Přesně v té samé, v jaké si byl pro noviny. Leticie se rozhodla, že půjde blíž, měla brýle a klobouk, po takové době by ji sotva poznal. Přešla kolem jejich branky jako úplně náhodná kolemjdoucí a s předstíraným nezájmem se podívala do dvora. Když se její oči potkaly s mužovými, neviděla v nich člověka, kterého tak důvěrně znala. To nebyl on. Tento muž, který se na ni usmíval, byl někdo úplně jiný.

„ Přejete si ? “ oslovil ji. Žena – zřejmě manželka – se na něj zamračila. Asi se jí nezdálo, že její muž oslovuje neznámou.

„ Ne, děkuji,“ odvětila zbrkle a přidala do kroku. Po pár metrech se ale zastavila a vrátila se. „Vlastně,“ řekla. Oba na ni vyjeveně civěli. Možná se jim zdálo, že není úplně normální. Nezáleželo jí na tom, už dávno se přestala trápit tím, co si o ní myslí druzí. Pokud by to řešila, zbláznila by se. „ Hledám…,“ zarazila se a přemýšlela, jestli má povědět víc, vždyť bylo přece zjevné, že tu nebydlí ani on, ani nikdo, koho by znala. Podívali se na sebe a pokrčili rameny.

„ A jak že se jmenuje ten, koho hledáte ? “ vyzvídal muž. „ A kde by měl bydlet ? “

„Tady,“ zašeptala tak, aby ji neslyšeli. „ Zřejmě jsem se zmýlila, promiňte.“ Přitáhla si límec k tváři, potom skryla štíhlé dlaně do kapes kabátu a rychlou chůzí zmizela z jejich dohledu. Procházela se po městě plná zklamání z nenaplněné touhy. Tak moc se chtěla vrátit do svého domova a vychutnat si všechno, co jí patřilo. Byla příliš naivní, když si myslela, že to bude tak jednoduché. Už tehdy, před pětadvaceti lety, kdesi v hloubi duše tušila, že to, co se stalo, bude mít dalekosáhlé následky, jenom doufala, že se jim bude moci postavit z očí do očí co nejdříve. Zklamaná odešla z města, které tak milovala. Chvíli se jen tak toulala pražským náměstím, kde to krásně žilo. Jak se jen chtěla radovat s těmi dětmi, které se honily kolem lavičky, možná by byla ráda i na místě jejich matky, sice útlé, ale rázné ženy, která se zlobila na svoje ratolesti. Ach, jak by jen měnila… A tamti spěchající lidé, jistě jim hrozilo, že přijdou pozdě do práce. Ona neměla kam jít. Status nezaměstnané ženy u ní nikdy nenabral tu správnou hodnotu. Celé ty roky… Ach… Nedokázala na to myslet bez toho, aby jí to do očí nevehnalo slzy. Slzy poznamenané ponížením, zklamáním, ztrátou (tou největší) a duševní bolestí. Sedla si na dřevěnou lavičku, která trůnila na kovaných nohách. Opřela se a vdechovala říjnový vzduch. Najednou se oteplilo. Až příliš na toto roční období. Pražané se procházeli nebo spěchali v krátkých rukávech, proto se rozhodla, že si svlékne svůj kabát, i když ne proto, že by snad chtěla být městskou atrakcí, ale bylo jí opravdu horko. Sundala klobouk a potřásla hlavou, aby se její husté kaštanové vlasy mohly svobodně rozprostřít na štíhlých ramenou. Její jasné oči sledovaly okolí a třebaže v sobě odrážely mnoho utrpení, usmívaly se. Byly šťastné stejně jako ona, že mohou vidět všechnu tu nádheru, která jí tak chyběla. Jak jen milovala Prahu… Tehdy si představovala (teď už ví, že jen naivně doufala), jak tu prožije celý život a jednou, velmi stará, i umře. Ale jak se to říká ? Člověk mění a pánbůh… Ne, člověk míní a nepřítel mění. To jsou ta správná slova. Ale co když se nepřítel převlékne do přívětivé obětavé masky protkané falešnou upřímností a říká si přítel ? Co potom ? Jak měla vědět, že jí ta „ dobrá duše “ navždy změní život a zboří všechno, co si vysnila ? Jak to jen, k čertu, mohla vědět ? Myslela si, že se v lidech vyzná (koneckonců, to si asi myslí každý), ale že se bude až tak hluboce mýlit, to by nikdy nepřipustila, ani tehdy, když by se přesvědčila, že se tak stalo. A stalo se. Proto musela sama před sebou přiznat, že vůbec nedokázala nahlédnout do lidské duše a už vůbec neviděla zvrácenosti, které na svém dně ukrývala. Dokonce byla tehdy odolná i vůči náznakům. Ale už není, trnitá cesta ji naučila nevěřit nikomu.

Když ji začal bolet zadek od tvrdé desky, postavila se, aby se prošla kolem obchodů. Kdysi, před mnoha lety, by se vrhla ke všem těm výkladům plným krásných věcí, ale teď je pozorovala bez zjevného zájmu. V odrazu skla výkladní skříně na sebe hleděla a snažila se najít odpovědi na to, co udělá. A vlastně, jaký měla vůbec plán ? Ano, chtěla jít domů, myslela si, že jsou tam pro ni dveře ještě otevřené, ale jak si to jen mohla myslet ? Po tolika letech ? Více než tři sta měsíců je neviděla.

Právě chtěla zabočit do uličky, kterou si pamatovala z mládí. Jistě, lidské ruce ji už dávno změnily a vylepšily, ale ta nezapomenutelná atmosféra starodávného průchodu tam zůstala… V té chvíli do někoho narazila.

„ Promiňte, madam.“

„Vy ? “ Pohlédla do známé tváře.

„ No, dnes mám tuším štěstí,“ zažertoval chlapík a ukázal udržovaný chrup.

„ Prosím ? “ oprášila si černou blůzku, jako by se srazila s nějakým bezdomovcem. Potom si uvědomila, co udělala. Hrdě se vypjala a přitáhla si kabát k hrudi, aby zakryla bujné poprsí vykukující zpod lemu látky.

„Vždycky mě potěší, když uvidím krásnou ženu, a obzvlášť, když je to dvakrát za jedno ráno,“ přimhouřil oči. „ Jste to vy, že ? Ta, která procházela kolem nás a ptala se na toho…,“ začal kroužit ukazovákem, jako by si myslel, že to jméno napíše do vzduchu, přitom mu žádné neřekla, zřejmě ji chtěl nachytat a doufal, že mu to v domněnce, že už to jméno jednou řekla, prozradí.

„ Ano,“ řekla, bez toho, aby mu prozradila, koho hledala. A proč také ? Vždyť ho nezná.

„ Můžu vás pozvat na kávu ? Ráno jsem jaksi nestihl tento svůj rituál dodržet.“

Překvapilo ji to náhlé pozvání, okamžitě se jí vybavila žena, kterou uviděla před svým bývalým domem jako první. Chtěla mu cosi říct, jednoduše ho odepsat, vždyť je přece určitě ženatý, ale nakonec si to rozmyslela. Možná bude něco vědět o její rodině.

„ Proč ne, právě jsem hledala nějakou útulnou kavárničku.“

„Výborně.“ Nabídl jí rámě a vzápětí se zarazil. „ Promiňte, já jsem ale neslušný, ani jsem se nepředstavil. Jmenuji se Albert Kovář.“

„ Leticie Millerová, těší mě.“

„ Potěšení na mé straně.“

„Vy nejste odtud, že ? “ vyzvídal, když seděli proti sobě v moderní kavárně, kde se z každého kouta leskl kov. Znervózněla, nečekala, že bude vyzvídat. Hrála si s bordovým lemem ubrusu a v duchu přemýšlela jakou lež použít.

„ Ne…“

Když nepokračovala, vyzvídal dál : „ A kde bydlíte, mluvíte sice česky, ale podle přízvuku bych tipoval na Slovensko ? “

„ Ano, kdysi jsem tam žila.“

„ Hm, velmi pěkný kraj,“ usoudil, „ žije tam švagrová.“ Potom se zasekl. „ Promiňte, já nejsem…“

„To je v pořádku, vždyť nic špatného neděláme. Přijala jsem pozvání na kávu, abych strávila pěkné dopoledne s milým člověkem. Nejde o nic víc, že ? “ Podívala se na něj svýma velkýma očima a přemýšlela, jestli si myslí, že ona je tak hloupá, nebo on je tak naivní a věří, že mu spolkne příběh o manželství, ze kterého už vyprchala jiskra ruku v ruce s porozuměním.

„ Nejsem ženatý,“ vypadlo z něho, a třebaže to bylo to poslední, co by Leticii v té chvíli zajímalo, musela se pousmát nad jeho hranou upřímností. „ Moje manželka zemřela před pěti lety, od té doby žiju sám.“

„Och, promiňte, to mě mrzí.“ Jakkoliv si umínila, že už nikdy nebude věřit cizímu člověku, usoudila, že mluví pravdu. Snad by si nevymyslel něco tak hrozného. Ale kdo potom byla ta dotyčná ?

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1