Kristína Pavelková

ŽIVOT

v jeho stínu

Všechny postavy a události tohoto příběhu

jsou vymyšlené, jakákoli podobnost

s realitou je čistě náhodná.

Tuto knihu s láskou věnuji

nejdůležitějším lidem

v mém životě

Naše největší sláva nespočívá v tom, že neupadneme,

ale v tom, že pokaždé vstaneme.

KONFUCIUS

Její život byl jen dokonalou iluzí štěstí.

Teď začínají tajemství vycházet na povrch…

Copyright © by Kristína Pavelková

Cover © 2019 by Michal Dočkal

Czech edition © 2019 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN- 80-206-1828-3

1. kapitola

Ondřej mi i dnes přinesl dárek; tentokrát to byl diamantový náhrdelník.

Poslední dobou to dělával často, obdarovával mě různými dárky. Možná jimi chtěl utlumit výčitky kvůli svým pozdním příchodům z práce.

Dnes nás čekal – vlastně jeho, já jsem byla vždycky jen tou druhou a nepodstatnou – důležitý společenský večírek. Mojí úlohou bylo reprezentovat vlivného a úspěšného manžela. Ondra ve svých třiceti čtyřech letech vlastnil úspěšnou softwarovou firmu a tím se zařadil mezi vlivné podnikatele na Slovensku. K jeho povinnostem patřily i návštěvy snobských událostí a společenských večírků, přesně takových, na jaký jsme se právě chystali.

„Prosím, mohl bys mi ho zapnout?“ zamrkala jsem na něj blankytně modrýma očima.

Ondřeje miluji stejně, jako když jsme se před více než šestnácti lety seznámili; oba jsme byli středoškoláci – já v prvním a on v maturitním ročníku. Počkali jsme, až oba dokončíme vysokou školu, a potom jsme se hned vzali, je to už sedm let.

„Hano, už máme zpoždění. Víš, jak je to pro mě důležité?!“ Nebýval vždycky takhle odměřený, ale poslední dobou toho měl v práci moc.

„Už jen doladím mejkap a jsem hotová!“ křikla jsem na něj z koupelny. Větší nos jsem si poprášila vrstvou pudru, na úzké rty jsem si nanesla narůžovělou rtěnku a dlaní jsem si uhladila čokoládově hnědé prameny vlasů sepnuté do vysokého drdolu.

„Řidič už na nás čeká.“ Ondřej postával v prostorné hale s točitým schodištěm, které vedlo do patra.

Pomalu jsem scházela dolů po schodech do haly.

„Sluší ti to.“ Prohlížel si mě, když jsem se k němu blížila.

„Děkuju,“ usmála jsem se. Nikdy jsem se necítila pohodlně v nablýskaných nepohodlných šatech a s výrazným mejkapem, ale dělala jsem to kvůli němu, kvůli nám.

Chytila jsem se ho za rameno, které mi nabídl. Potrpěl si na gentlemanská gesta; patřil ke staré škole, a na jeho chování se podepsala i výchova jeho skromných rodičů.

Nejprve mě doprovodil ke dveřím auta, které už na nás čekalo před vchodem, a až potom nastoupil on.

Objednaná limuzína s řidičem nás odvezla do Starého Města před hotel, ve kterém se konal snobský večírek, na který byla pozvaná slovenská smetánka, ale i takzvané pseudocelebrity, které se snaží upoutat pozornost médií za každou cenu. Byli tam všichni, kteří něco znamenali v malém slovenském šoubyznysu anebo v podnikatelském světě.

Červený koberec rozprostřeli až k hotelovému vchodu. Šampaňské s jahodou jakožto uvítací přípitek nám sympatická mladá hosteska s úsměvem přes polovinu tváře nabízela už ve dveřích. Majestátně vyzdobený sál plný křišťálových lustrů, blesky fotoaparátů a kamer, které se snažily zachytit nečekané momenty a předat je bulváru. Nacvičené úsměvy, pózy a gesta.

V koutku foyeru stála známá moderátorka Judita Malá a odchytávala do své relace celebrity těch nejzvučnějších jmen.

Přepadl mě zvláštní pocit. Nikdy jsem si nepotrpěla na lesk a noblesu, i když přiznávám, že jsem si na pohodlný život s penězi velice rychle zvykla. Náhle jsem nabyla dojmu, jako bych do tohoto nablýskaného světa nepatřila. Proč jsem vlastně tady? Kdybych mohla udělat něco podle vlastního rozhodnutí, už dávno bych tu nebyla, vypařila bych se co nejdál od spleti lží, neupřímných pohledů a pozlátka falešných úsměvů. Ale nemohla jsem, už dávno ne, musela jsem hrát svou nacvičenou úlohu vzorné a poslušné manželky.

Ondřej mě svíral v podpaží, jako kdyby se bál, že mu uteču. Hrdě si mě vedl mezi davem k našemu stolu.

Kam jsem se podívala, tam byly samé známé tváře ohozené v drahých róbách od slovenských návrhářů, kteří se předháněli, aby prezentovali své modely z nejnovější kolekce na této prestižní události. Některým byli tito lidé známí jen z televize a novinových článků, ale pro mě i osobně. Abych neházela všechny do jednoho pytle, tak ne všechny kvazi celebrity byly stejné; byli tam i takoví, kteří si zachovali vlastní tvář, a to navzdory slávě a úspěchu.

Z druhého konce haly na mě kývla Judita.

Nesouhlasně jsem zavrtěla hlavou, abych jí dala jasně najevo, že rozhovor neposkytnu. Na každé akci mě lámala, a já jsem pokaždé zarytě odmítala. Nejsem celebrita, a to, že můj manžel je úspěšný podnikatel, ještě neznamená, že bychom se měli producírovat v televizi. Jenže i přesto jsem se titulkům v novinách nevyhnula. Když jsem jim odmítla poskytnout rozhovor, jednoduše si něco vymysleli. Po těch letech jsem si na to začala zvykat. Nejlepší obranou proti neutuchajícímu novinářskému honu bylo ukazovat se co nejméně ve společnosti, neposkytovat rozhovory, a vymyšlené články prostě nečíst.

Jednou rukou jsem uchopila vlečku dlouhé červené róby, abych se usadila na své místo po manželově pravici. Moje róba nebyla tentokrát od módního návrháře zvučného jména – byla vypůjčená. Přestože mám ve svém šatníku několik modelů od známých návrhářů, nemůžu si je obléct podruhé. Nepsané pravidlo snobů – v jedněch šatech se můžeš ukázat jen jedinkrát, jinak by slovenský bulvár zaplnily tvoje fotky. Jako kdybych viděla ten teatrální titulek v novinách: Manželka známého podnikatele se dopustila společenského faux pas! Ty samé šaty si oblékla už podruhé.

Nepotřebovala jsem být pod drobnohledem médií, takže jsem se raději snažila neupoutávat na sebe pozornost.

Ondřej mi galantně odsunul židli a počkal, než se posadím. Jakmile jsme se usadili, přiběhl k nám číšník ohozený ve smokinku a nalil nám šampaňské.

„Vypadá to, že se dneska pobavíme,“ usmál se na mě Ondřej. I když od naší svatby přibral pár kilo a jeho plavé vlasy mu prořídly, dokonce v nich přibylo i pár šedivých, pro mě to byl pořád můj Ondra s tím nejneodolatelnějším pohledem v jeho modrých očích.

„Ahojky, Solanovi,“ ozvalo se za námi.

Byli to naši známí – spíš Ondrovi než moji – Lucie a Jan Zelnerovi.

„Přisedněte si,“ nabídl jim hned Ondra.

Samozřejmě, že se nenechali dlouho přemlouvat. Lucie se usadila jako pravá dáma a nic neponechala náhodě, kdyby ji náhodou zachytilo oko kamery nebo blesk fotoaparátu. Její róba byla honosná, a jak jsem se později dozvěděla ze Zakysanky, stála víc než dva tisíce euro a byla zdobená ručně našívanými flitry.

Jan byl úspěšným ředitelem známé banky. Ondra si ho držel blízko u těla; prý mu pomáhá s podnikáním – víc mi nikdy nechtěl nic říct. Podle mě mu pomáhal schvalovat úvěry, když Ondrova firma rozbíhala nové zakázky. Ondra doma o byznysu moc nemluvil a já jsem se zbytečně nevyptávala.

„Jak se máš, zlato?“ zeptala se mě Lucie a políbila mě na obě tváře. Ty její byly krásně vyhlazené, přestože jí táhlo na padesátku. Nebylo tajemstvím, že navštěvuje známou soukromou estetickou kliniku – byla na jejich každém reklamním panelu. Její skutečný věk odhadovali všichni jen těžko, protože ho před novináři vytrvale tajila.

„Děkuji, dobře. A co vy dva?“ opětovala jsem její úsměv, jenomže ten můj byl o něco upřímnější.

„Janko mi koupil nové auto. Ulil si prémie z banky. Vždyť tam chudáček dře od rána do večera,“ podotkla afektovaně.

Luxusní vila na Kolibě, drahá auta, a že prý chudáček. Proč by si neschválil vlastní odměny, když je sám sobě pánem? Co je mu po běžných zaměstnancích, kteří dřou na pobočkách a tvoří gró banky? Hlavně že má Lucinka na nové luxusní autíčko.

„Máš krásný účes.“

„Dělal mi ho Homolka. Ty sis dneska nestihla zajít ke kadeřníkovi?“ zapištěla.

Upřímná jako vždycky. Narážela na můj ulízaný drdol, který jsem si narychlo sepnula pár minut před odchodem.

„Měla jsem povinnosti.“

„Pořád se věnuješ té tvojí nadaci a charitě?“

„Ano, ráda pomáhám těm, kteří jsou odkázáni na ostatní.“

„Nerozumím tomu, proč do toho investuješ tolik vlastních prachů a času. Janko, slyšíš?“ oslovila svého muže, který byl zahloubán do debaty s tím mým. „Hanka se pořád věnuje té její Nadaci Květ.“

„Kvítek,“ opravila jsem ji. Nějak mi vyschlo v krku, musela jsem se napít vína; se střízlivou myslí tenhle rozhovor nezvládnu.

„Drahá, musíš to dělat tak jako my,“ našpulila své rty vyplněné kyselinou hyaluronovou, „ a předem zavolej novinářům, kdy a kde daruješ určitou sumu, a oni tě při tom přijdou natočit. A je to. Titulky v médiích máš zaručeně na dlouho,“ ušklíbla se povrchně.

„Mně nejde o titulky v novinách, ani o to, abych se mihla na pár minut v televizi. Já chci opravdu pomáhat,“ vzepřela jsem se pravidlům snobského světa.

„Slyšel jsi ji?“ vyhrkla, ale mimika její tváře zůstala neměnná, napjatá.

Oba na mě hleděli s opovržením. Jak jsem si to mohla dovolit, říct něco takového na plnou pusu?!

„Hana toho má teď moc. Určitě to tak nemyslela,“ probodl mě pohledem můj manžel.

„Myslela jsem to přesně tak, jak jsem to řekla.“

„Hano, to by už stačilo,“ osopil se na mě opět Ondra.

„My už raději půjdeme.“ Lucie se postavila a táhla od stolu i svého manžela.

„Promiň, Ondřeji, ale posadíme se někde jinde.“

Odešli, a mně se ulevilo. Neměla jsem chuť poslouchat jejich prázdné řeči, dívat se, jak se přetvařují a šponují do nacvičených póz před fotoaparáty. V televizi se předváděli a pyšnili charitativními činy nemocným a těm, kteří to potřebují, ale přitom to byla jen fingovaná umělá gesta.

„Jak jsi mi to mohla udělat?“ zabodl do mě pohled Ondra. „Takhle mě zesměšnit a shodit před Zelnerovými? Neuvědomuješ si, jak je pro mě obchodní vztah s Janem důležitý?!“ říkal potichu. Další skandál by nesnesl.

„Řekla jsem pravdu. Co je na tom?“

„Vysvětlíme si to doma.“

Po celý večer byl odměřený. Absolvovali jsme povinný tanec a potom už mi nevěnoval ani pohled. Stála jsem poslušně vedle něj, když poskytoval rozhovor do televizních novin, a to bylo všechno. Zbytek večera jsem strávila sama, na rozdíl od Ondřeje, který se bavil se svými potencionálními obchodními partnery a tvářil se důležitě, že dohazuje byznys pro svou firmu. V poslední době jsem měla dojem, že mu na ní záleží víc než na mně. Začínala jsem ji nenávidět.

„Proč jsi to udělala?“ vyletěl na mě ihned, jakmile zabouchl dveře našeho rodinného domu.

„Co jsem udělala? To už nemám právo ani na vlastní názor?“ Nikdy jsem nedokázala jen tak sklapnout a mlčet, vždycky jsem řekla, co si myslím. Kašlala jsem na pravidla a bontóny, které platily ve světě bohatých a měly zůstat před okolním světem navždy utajené.

„Neměl jsem ti dovolit založit tu pitomou nadaci,“ podotkl a nervózně si svlékal sako od smokinku. Když si chtěl odepnout černého motýlka, zasekl se mu a nešel povolit. Zuřivě ho tahal všemi směry.

„Není to pitomá nadace, pomáháme nevyléčitelně nemocným dětem,“ hájila jsem si svoje.

Podle našeho společenského statusu, nepsaných pravidel peněz a také podle Ondřeje, jsem nemohla dělat nic. Nemohla jsem pracovat, prý se to na dámu mého postavení nesluší. Nebavilo mě jen tak nečinně sedět doma, a tak jsem se začala angažovat v charitě; založila jsem charitativní Nadaci Kvítek, kterou podporuje manželova firma. Alespoň takhle se cítím být užitečná a snažím se pomáhat bezbranným, jak to jen jde.

„Proč jsi tvrdohlavá a emancipovaná? Nemůžeš být taková jako ty ostatní?“

Jeho slova mě omráčila. „Ostatní? Myslíš ty poslušné zlatokopky, které se nechají týrat vlastním manželem jen proto, aby jim dal svoji zlatou kreditku?“

Nedokázala jsem poslušně mlčet a hrát si na dokonalou manželku zazobaného manžela, tohle Ondřejovi překáželo nejvíc. Nikdy jsem se nepřizpůsobila snobským pravidlům a hloupým zásadám společenské kasty. Máš peníze – tak mlč a dělej, co je zapotřebí. Nikdy jsem nepřestala být sama sebou, nepřestávala jsem snít své vlastní sny, i když s tím Ondra nesouhlasil.

„Měla by ses začít chovat tak, jak se na ženu tvého postavení sluší a patří.“ Smokink si pověsil do šatny hned vedle naší ložnice.

„Pochop už konečně, že nikdy nezapadnu to toho zkaženého světa přetvářky. Nechci být jako oni. Nebudu se přetvařovat,“ vzbouřila jsem se.

V koupelně s mramorovým obkladem jsem si do prostorné oválné vany napustila horkou vodu, přidala jsem tam svůj oblíbený levandulový olej a hupla jsem do ní. Snad vůně levandule alespoň trochu upokojí moje rozbouřené nitro prahnoucí po spravedlnosti.

Po dlouhé voňavé koupeli jsem si zabalila čokoládově hnědé vlasy do froté ručníku a nahé tělo jsem zahalila do měkkého županu.

Ondra ležel rozvalený na posteli a upřeně zíral do notebooku.

„Zase pracuješ?“ zeptala jsem se znechuceně.

„Musím,“ odvětil a nevěnoval mi ani jediný pohled.

„Když nejsi v práci, tak pracuješ doma. Kdy naposled jsme si udělali hezký večer? Kdy jsi mě pozval na večeři? Anebo na zmrzlinu?“ zeptala jsem se. Posadila jsem se na postel, ze zásuvky nočního stolku jsem vyndala hydratační krém a krouživými pohyby jsem si ho nanášela na ruce.

„Kdybych tolik nepracoval, nebyl bych byl tam, kde jsem, a neměli bychom tolik peněz.“

„A kde jsi? Se mnou určitě nejsi. Téměř tě už nevídám. Říkal jsi, že když se firma rozběhne, přenecháš všechno zaměstnancům, jenže nic se už několik let nezměnilo,“ vyčítala jsem mu jeho pozdní příchody z práce a také to, že svůj volný čas trávil u počítače.

„Musím ještě poslat tenhle e-mail, a potom se ti budu věnovat. Na večírku jsem získal kontakt na jednu firmu…“

„Pokaždé máš nějakou výmluvu. Ondro, čas běží, a moje biologické hodiny tikají na poplach. Už půl roku se snažíme o dítě,“ řekla jsem; tón mého hlasu posmutněl a sklopila jsem oči.

Bylo mi třicet jedna let a byl nejvyšší čas stát se matkou. Čím dál tím víc jsem toužila po děťátku, a možná právě proto se moje tělo zatnulo a rozhodlo se, že to tak jednoduše nepůjde.

Slova o dítěti Ondru obměkčila. „Zlatíčko, víš, že se snažíme…,“ pohlédl na mě světle modrýma očima.

„Ale asi málo.“

„No tááák, pojď ke mně.“

Posunula jsem se na posteli směrem k němu a schoulila jsem se v jeho náručí.

Ondřej mě vroucně objal a vtiskl mi polibek na čelo. „Uvidíš, podaří se nám to,“ pošeptal mi do vlasů.

„Moc toužím po děťátku.“ Přitiskla jsem se k němu ještě těsněji, dokud jsem na šíji nepocítila jeho horký dech.

„Já po něm toužím stejně. Když budeme mít dítě, tak aspoň nebudeš myslet na hlouposti.“

Odtáhla jsem se a pohlédla do jeho kulatého obličeje. „Proč mě nechápeš?“

„Chápu tě. Dobře víš, že ve vyšší společnosti, ve které se pohybuji, se prostě takové chování netoleruje. Novináři by si na nás zgustli.“ Dlaní mi přejel po dlouhých vlasech až k lopatkám.

„Budu se krotit. Ale nechtěj ode mě, abych se změnila, to neudělám.“

Přitiskl svá ústa na moje úzké rty. Jeho polibek byl stejně sladký, jako když mě políbil poprvé. I když od té doby už uběhlo mnoho let, tak já jsem si na náš první polibek velice dobře pamatovala – byl nesmělý a něžný, ale zároveň sladký a šťavnatý.

„Miluju tě,“ zašeptala jsem, když se mě zmocnily jeho mužné dlaně.

„Hanko, slibuju ti, že se odteď budu víc věnovat tobě,“ řekl a zahleděl se mi do očí, „tobě a našemu děťátku.“ Koutky úst se mu pozvedly a já jsem věděla, že je to ten samý Ondra, kterému jsem před oltářem slíbila, že při něm budu stát v dobrém i ve zlém.

Pomalým pohybem mi rozvázal pásek županu a nechal ho sklouznout na postel. Sevřel mě v objetí a zabořil tvář do mé nahé pokožky na ramenou. Nasávala jsem jeho těžkou vůni a cítila jeho horký dech. Naše rty se spojily do vášnivých polibků a rozehrály předehru našeho splynutí. Znal mě, věděl, co mám ráda a co mě přivádí k šílenství. S jeho dotyky a něžnými slovy jsem zapomínala na realitu. Alespoň v tuto chvíli jsem se cítila jako žena a rovnocenná partnerka. Dlaní mi podepřel záda a s něhou mě položil na postel, vtěsnal se mezi moje rozevřená stehna a vnikl do mě pomalu a něžně. Jeho ruka se zabořila do mých hustých vlasů a jeho rty spočinuly na mých. Ovinula jsem nohy kolem jeho boků a rytmicky se naladila na pohyby, které se zrychlovaly s jeho rostoucí touhou. Cítila jsem, jak mě zalévá horkost, červeň se mi vlila do tváří, moje tělo se zmítalo v nekontrolovatelné síle vyvrcholení, zavzdychala jsem. Ondra zrychlil a po několika vteřinách se mu z úst vydral tlumený povzdech; pak sklouzl vedle mě a věnoval mi sladký polibek.

Usnul přitulený ke mně, s nohou přehozenou přes tu moji.

Já jsem usínala s pocitem, že tentokrát se to musí podařit a my se staneme rodiči. Konečně můj život dostane smysl.

Konec ukázky

Table of Contents

Život v jeho stínu