Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

M. R. Štefánik v mém deníku

Ferdinand Písecký

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Dušan Kroliak

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0692-8

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Ferdinand Písecký. M. R. Štefánik v mém deníku. Nakladatelství EOS. Bratislava 1934. 98 s.

Bibliografické poznámky

Ferdinand Písecký: M. R. Štefánik v mém deníku

1934

Nakladatelství EOS v Bratislavě

Vydáno v srpnu 1934

Tiskárna: Linografia — K. Jaroň a spol., Bratislava

Publikace nakladatelství Eos číslo 1.

ÚVODEM

Seznámil jsem se se Štefánikem v září 1916 v Kijevě, kam jsem byl jako důvěrník Čechů-důstojníků druhé divise jihoslovanského dobrovolnického sboru vyslán z Oděssy s bratrem drem B. Boučkem, abychom informovali poslance Düricha jako člena Národní rady československé o účasti Čechů a Slováků v jihoslovanském dobrovolnickém sboru, neboť byly obavy, že tato účast naše nebude uvedena na kontu našeho zahraničního odboje.

Nemám zápisků z prvních týdnů svých styků se Štefánikem, neboť jsem nechal svoje deníky od srpna 1914 do konce září 1916 v Rusku, když jsem odjížděl na jaře roku 1917 se Štefánikem a zástupcem Slovenské ligy G. Košíkem z Petrohradu do Anglie, odkud jsem byl poslán do Spojených států.

Uvedu tudíž z těchto prvních styků jen to, nač se pamatuji. Další poznámky budou citovány přímo z mých deníků. Zapisoval jsem vše skoro vždy bezprostředně a zvláště výroky Štefánikovy jsou zapsány skoro doslova. Kde bude zmínka o mně, prosím, aby nebyla vykládána jako neskromnost. Uveřejňuji ji ne proto, že se týká mne, ale že je to výrok Štefánikův, který zajisté netřeba zatajovati proto, že se týká mne. Jde mi o to, aby tyto moje zápisky přispěly k nakreslení živé lidské podoby toho, jenž tolik vykonal pro osvobození národa a důstojné uvedení jeho do společnosti ostatních národů.

Jako tisíce našich lidí neznal jsem ani já Štefánika a slyšel jsem jeho jméno po prvé z úst Dürichových a Štaflových[1] v Kijevě. Štafl mi řekl, abych se Štefánika varoval: „Je to člověk, který se ti do očí bude stavěti jako nejlepší přítel a při tom se bude snažiti bodnouti té od zadu.“

Tento úvod k mému setkání se Štefánikem vzbudil moji opatrnost, jež hraničila se zaujatostí.

Štefánika jsem spatřil poprvé v hotelu Praha v pokoji Dürichově, kde jsem byl přítomen rozmluvě obou, v níž Štefánik ujišťoval Düricha svojí podporou, neboť Dürich byl příchodem Štefánikovým velmi podrážděn.

Pokládaje sám příchod Štefánikův do Ruska při nejmenším za zbytečný, řekl jsem Štefánikovi: „Je to ale vskutku podivné, že ze čtyřčlenné Národní rady hned dva jedou do Ruska a to jeden za druhým, jako by ho šel hlídat.“ Štefánik zbledl a tázal se ostře: „Chcete říci, že jsem přišel jako špion?“ „Skoro tak to vypadá,“ odpověděl jsem v krajním napětí.

Vstali jsme prudce proti sobě. Náhle Štefánikův obličej změkl, rty se usmály. Štefánik pokročil ke mně, vzal mne za ruku a políbil mne: „Nebudeme přece nepřáteli. Oba chceme totéž.“

Potom se usmál na Düricha a řekl: „Nepřišel jsem vám škoditi, ale pomáhati vám.“

Měl opravdu nejlepší vůli upraviti poměry v Rusku tak, aby se Dürichovi co nejlépe pracovalo, neboť věděl velmi dobře, že není možno plýtvati silami, tvoří-li předsednictvo Národní rady pouze čtyři osoby. Ale ovšem, že mu šlo o to, aby všechno, co se bude konati, bylo v souhlase s celkovou programovou linií Národní rady, aby to, co se bude námi konati zvlášť politicky a vojensky v Rusku, zapadalo harmonicky do rámu všeho podnikání na západě — v Paříži, Londýně a Římě.

Poněvadž však lidé seskupení okolo Düricha (Crkal, Štafl, Král, Štěpánek) a konečně ani on sám, nebudili a nemohli buditi nijaké důvěry ani svými schopnostmi, ani povahami, vyvolal Štefánik tak zvaný kijevský zápis, jímž vytčeny byly vůdčí zásady našeho revolučního hnutí za hranicemi (jednota československá, důvěra k Rusku i k ostatním spojencům, nutnost odboje, vůdčí vedení Čsl. nár. rady i v organisaci armády československé, prohlášení Josefa Düricha za representanta Národní rady v Rusku, opírajícího se o skupinu odborných pracovníků, vybraných za jeho souhlasu Čsl. národní radou, závazek organisací československých, že budou loyálně pomáhati Čsl. národní radě, přidělení finanční stránky celé akce zvláštní finanční komisi, podléhající vrchnímu dozoru Čsl. národní rady).

Zápis tento zůstal sice na papíře, nebol Dürich bral se svými zvláštními cestami, ale svědčí o prozíravosti Štefánikově i o jeho smyslu pro přesnou formulaci myšlenek.

Když se Štefánik přes všecko úsilí marně domáhal toho, aby rozhodující ruské kruhy uznaly Čsl. nár. radu za vedoucí orgán československého revolučního hnutí za hranicemi, z čehož by byla nutně vyplynula nezávislost tohoto orgánu na vládě ruské, odešel náhle z Ruska do Rumunska, odkud se vrátil až počátkem ledna 1917.

Za jeho nepřítomnosti v Petrohradě, když již bylo jasno, že bude utvořena Dürichem za součinnosti ruských vládních kruhů (zvl. Priklonského) zvláštní Národní rada československá, která bude státi proti Národní radě pařížské jako protiváha, a když bylo jisto, že tato Národní rada bude financována ruskou vládou, čímž hrozilo celému našemu revolučnímu hnutí nejtěžší kompromitování před Spojenci, byl jsem vyslán na samém počátku roku 1917 skupinou našich lidí soustředěných okolo petrohradského „Čechoslováka“ (Pavlů, Markovič, Hurban, Čermák, Klecanda, Špaček) do Londýna, abych informoval Masaryka o těžké situaci v Rusku a abych ho rozhodně přivezl s sebou.

Avšak vrátil jsem se se vzkazem, že Masaryk přijeti nemůže pro nutné práce. Kdyby se však přece ukázala nutnost jeho přítomnosti v Rusku, ať mu petrohradští telegrafují.

Již, již měl býti telegram odeslán, když se náhle vrátil Štefánik z Rumunska, několik jen hodin po mém příjezdu.

Dozvěděv se, oč jde, postavil se co nejrozhodněji proti odeslání telegramu řka, že autorita Masarykova musí nám býti příliš drahá, než abychom ji snižovali zatahováním Masaryka do bojů tak nepěkných. Až bude vše urovnáno, potom ať přijede „dáti své požehnání“, dodal s úsměvem Štefánik. Masaryk tedy nepřijel.

A zas nastala dlouhá, únavná vyjednávání s kijevskými, petrohradskými, vládou ruskou i zástupci vlád spojeneckých. Byly to dny plné horečného ruchu a neviditelného nebezpečí.

Štefánik musil snésti mnoho nepříjemností i od našich lidí, což ho roztrpčovalo nejvíce.

Z DENÍKU: 1917

19. února:

Štefánik mi řekl, že den před tím byli u něho Tuček a Vondrák, kteří mu vytýkali, že prý nedělá ničeho s vojenskou otázkou. Štefánik to nazval perfidností. Vondrák prý chtěl viděti obžalovací spis proti Dürichovi, jejž chtěl Štefánik podati Pokrovskému. Štefánik mu ho nedal řka, že ho respektuje ještě jako předsedu Svazu, ale více ne. „Důvěra je jistý druh odměny. Kdo jedná se všemi lidmi stejně, uráží ty, kdo jsou lepší.“

*

20. února:

Štefánik sešel se o půl 6. hod. večer v kavárně „Evropa“ se Semjonovem a Pavlů. Semjonov korigoval obžalovací spis proti Dürichovi a varoval Štefánika i Pavlů před D. N. Vergunem, jenž jest prý ve spojení s ministerstvem vnitra. „To je podezřelé. Varujte se! Více vám nemohu říci.“

*

26. února:

Klecanda, Košík, Vondrák, Jindříšek, Král byli u Pokrovského. Pokrovský jim řekl: „Poněvadž Češi sami nejsou jednotni v názoru na Düricha, zůstane rada tak, jak je projektována, ale jenom do sjezdu.“ Pak si musíme udělati pořádek sami. Národní radu pařížskou prý ruská vláda neuznává.

*

27. února:

Dopoledne byl jsem u Štefánika. Ležel. Byl u něho právě dr. Pelikán. Štefánik mi řekl, že ruská vláda sama musila říci, že v Radě nebudou ani Crkalové ani Koníčkové a že subvence se dávati nemůže. Štefánik byl velmi rozrušen tím, že nás musí cizí mentorovati.

*

28. února:

Po obědě u Štefánika, kde byl Hurban, Markovič, Pavlů, Klecanda, Patejdl, Chalupa, Špaček, Čermák a Košík. Štefánik ležel. Byl zraněn u pravého oka — odřenina od pádu. Poslouchal však a rozmlouval neúnavně. Rozvíjí nový plán. Vedle rady Dürichovy budiž utvořen zvláštní 5 — 7-členný sbor, jenž by se zabýval organisací armády. Prý to prosadí. Se svazem vůbec jednati nelze, dokud nezmění posice. Štefánik byl velice unaven, odešli jsme.

*

2. března:

Štefánik odjel do stavky.[2]

*

10. března:

Štefánik se vrátil. Vypravoval, že generál Alexejev žádá, aby do 10. (23.) března bylo vše hotovo. Nutno tudíž přijmouti organisační komisi Dürichovsko-Vondrákovskou, do níž Vondrák navrhuje Špačka a Jančka vedle dra Girsy a ještě kohosi. Do kontrolní komise, jež by měla právo bezprostředního jednání se stavkou, přijdou: Bláha, Čehovský, Hurban, Písecký, Chalupa, Viest.

*

11. března:

Šel jsem s Košíkem k Štefánikovi. Štefánik souhlasí s Košíkem, jenž navrhuje, abych jel s ním do Ameriky. Nutno jeti co nejdříve. Proto ne přes Sibíř. Povolení francouzské vlády k agitaci v Americe pro francouzskou armádu bude dáno v Paříži. Štefánik prohlásil, že pojede s námi. To již byla revoluce ve vzduchu. Vybuchla 12. března.

*

16. března:

Odpoledne schůzka u Štefánika: Pavlů, Čermák, Špaček, Markovič, Košík, Hurban, Čehovský, Klecanda, Janček, já. Štefánik prohlásil, že dnes nepojedeme. Na počátku schůzky byl Štefánik odvolán ke knížeti Košubejovi. Všeobecné rozčilení, že odchází. Zvláště Hurban se rozčiluje. Je prý třeba jednati jinak nežli Štefánik, který prý začíná od Sazonova místo od Miljukova (zahraniční ministr v revoluční vládě, utvořené 15. března odpoledne). Štefánik totiž začal líčením včerejší prý svojí rozmluvy se Sazonovem, v níž Sazonov připustil nutnost zřízení československého státu. Štefánik prohlásil: „Myslím, že nepřeháním, když řeknu, že je nyní dosažení naší samostatnosti jisté.“

Když se Štefánik vrátil, vytýkal mu Hurban, že by se dnes nemusilo vůbec hleděti na Vondráka, kdyby se bylo před 10 dny nekašičkovalo. Štefánik uražen vzplanul a velmi ostře tuto poznámku odmítl.

Konečně se přistupuje k revisi nové situace. Usneseno žádati revoluční vládu za uznání Národní rady, čímž Dürich padne sám sebou.

Přehlédnuty stanovy odboru Československé národní rady v Rusku. Presidium má míti 7 členů (6 předsedů různých spolků čsl. a Špaček), tři komise (vojenská, zajatecká, propagační) mají míti každá 1 předsedu, 1 místopředsedu a čtyři členy. Odbor má míti 2 sekretáře (Klecanda pro věci české, Markovič pro slovenské). Byli také navrženi všichni členové komise a provedeny některé změny v textu stanov.

*

17. března:

V den vydání manifestu carova o vzdání se trůnu byl jsem po obědě u Štefánika. Tam jen Klecanda a Markovič. Šli do ministerstva zahraničí. Štefánik vyprávěl, že Sazonov je přesvědčen, že tahle vláda dlouho nebude. Krajní levé proudy prý zmizejí, o čemž Štefánik pochybuje. Dürich prý přestřelil, když šel s Králem do dumy. Štěpánek a Crkal prý se poděkovali z členství Dürichovy Nár. rady. Pučálka prý byl u Štefánika a vyzýval ho k práci. Nutno prý zavolati Vondráka, jenž prý nesmí býti vylučován z národa. Štefánik mu prý řekl: „Sám se vyloučil svým článkem.“ A Pučálkovi prý řekl, že dříve se nehlásil, nyní však přijde, řekne několik polopravd a jde.

*

21. března:

Vyjeli jsme s Košíkem a Štefánikem po nové dráze do Romanova. Jel s námi též Štefánikův sluha, dobrák Boucher. Štefánik se osvědčil jako zkušený cestovatel. Opatřil se vším potřebným, avšak nevzal nic zbytečného. Vzal i několik lahví starého vína, o němž tvrdil, že není nebezpečné, poněvadž alkohol prodělal již zvláštní chemický proces.

*

27. března:

Komponovali jsme se Štefánikem sensační hru. Ukázal mnoho fantasie, smyslu pro lyriku děje i psychologii osob. Je velmi bystrý. Avšak sil tělesných mu ubývá. Vzal malý stolek jednou rukou, ale neudržel ho: „Jdu po vodě dolů. Ztrácím sílu. To mne demoralisuje.“ Vyprávěl potom mnoho o svých vzdušných manévrech (o setkání s Němcem v oblaku, o postřelení aparátu, o letu nad nepřátelským územím, pádu, rozbití letadla, zachránění a jiné). Podrážděn vytýkal Boucherovi nedbalost. Boucher se rozplakal, ale utišil se, když mu Štefánik vysvětlil, že taková napomenutí jsou mu prospěšná.

Do Romanova jsme dojeli až osmého dne ráno (28. března).

Často jsme cestou stáli pro špatný stav trati. Při jedné takové zastávce vzal Štefánik saně tažené sobem a jeli jsme do Kandalakši na pobřeží Bílého moře. Cestou se saně převrhly a já jsem padl na Štefánika; ulekl jsem se, ale Štefánik po prvním překvapení se usmíval. Při jiné zastávce v zasněžené pláni byl zachvácen Štefánik bolestmi a toužil po mléku. Kde je vzíti? Vystoupil jsem z vagonu a bezděčně jsem to řekl jednomu z ruských vojáků, strážících trať. Ten mi ukázal na skupinu vagonů stojících na odbočce trati. Tam jsou improvisovaná kasárna, tam mají vojáci i krávu svoji. Popadl jsem láhev a pospíchal jsem tam. Mléko jsem skutečně dostal a to čerstvě podojené, když jsem vylíčil celý případ a řekl, o koho jde, Štefánik byl šťasten jako dítě. Upíjel si mléka a s úsměvem řekl: „Ej veru — jako keď mamičku cicá a tatíčka v … bozká.“

V Romanově nás přijal mladistvý francouzský námořní důstojník, jenž nás zavezl na ruskou loď, odkud Štefánika zavezli později na „Carja“ a mne s Košíkem na „Carici“.

*

29. března:

Štefánik trpěl opět záchvatem bolestí.

*

30. března:

O 8. hod. ráno jel jsem vlečňákem na „Carja“ k Štefánikovi, jenž se procházel po palubě v špatné náladě. Lodi vycházející odtud nemají nákladu. Lodní šroub s polovice nad vodou. Jedna z nich byla prý převržena bouří. Špatné vyhlídky na cestu. Mluvíme o našich poměrech. Masaryk tudy nemůže jeti. Je to příliš nebezpečné. Bude prý asi nutno poslati Beneše. Štefánik ho nadšeně chválí jako skromného hrdinu. Potom hovoří o situaci válečné. Bojí se útoku Němců na Italii, jež mohla býti poražena úplně. Vypráví o velkolepých přípravách na francouzské frontě. Němci prý ustupují bojujíce. Rozhovor se přešinul na naši kulturu. Slováci prý dají beze sporu mnoho Čechům, ale musí míti napřed školy, pro něž však nebude učitelů. Já bych prý měl jíti na Slovensko organisovati školství. Potom mluví Štefánik s nadšením o Francii, jež obětovala pět milionů lidí. „A bijí se jen za ideály. My neděláme ničeho. Nesmíme mluviti mnoho o svých obětech, neboť nejsou ničím ve srovnání s druhými. Náš národ není takový, jaký by měl býti.“ V rozhovoru o tom, proč jsme tak málo známi ve světě, praví Štefánik, že je to i naše nešikovnost. Básník Claudel byl prý v Praze dva roky konsulem, ale přinesl si dojem, že Praha byla největší za Karla IV., kdy do ní byla přesazena evropská kultura západní. Husitskou Prahu Claudel nenáviděl. Representantem Čechů byl mu Miloš Marten. Ideál Slováků viděl vyjádřený v pohádce o smetanové řece, o hoře cukru a skále halušek. Štefánik prý informoval Claudela po šest týdnů denně, až jej obrátil. Má obavy, aby nevzniklo ve Francii pacifistické hnutí, neboť se zdá, že pouta mezi spojenci se uvolňují. Ruští důstojníci již nezdraví francouzských důstojníků. Cosi se láme…

*

3. dubna:

Byli jsme s Košíkem na „Carju“ rozloučiti se se Štefánikem, jenž měl odjeti na „Floře“, kdežto já s Košíkem na „Umtali“. Dostal jsem od Štefánika pro dcerku svou pěkné perličky se zlatým nádechem. Štefánik nás políbil oba a odešli jsme.

Konec ukázky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Úvodem

Z deníku: 1917