Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Tijan: Carter Reed – Vražedné pouto

Vydání první

Copyright © 2013 by Tijan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2429. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Carter Reed vydaného v roce 2013

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover photographs: © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2021 Baronet a Ricardo

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1575-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1576-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

TIJAN

CARTER REED

VRAŽEDNÉ POUTO

Carter Reed (1)

Tahle kniha je věnována mým čtenářům. Vážně, jste úžasní! Je vás moc, kteří jste mě podporovali a bojovali za mě, i když jsem občas narážela na nepochopení. Taky bych ráda věnovala tuto knihu své lepší polovičce. Je tu pro mě vždycky a taky vždycky bude, děj se, co děj. Je to vzájemné, J.

JEDNA

Je tu ten debil.

To bylo první, co mi blesklo hlavou, když jsem se vplížila do našeho bytu. Byl to můj byt – můj – a musela jsem se dovnitř krást jako zloděj, protože přítel mé spolubydlící byl úchyl. Vždycky jsem se snažila být nenápadná, když jsem na parkovišti uviděla jeho auto, ale tentokrát to bylo jiné. Byli v obývacím pokoji a moje spolubydlící vykřikla. Vzápětí jsem uslyšela plesknutí, jak jí vlepil facku, a všechno se zastavilo. Nemohla jsem se pohnout, ale viděla jsem na ně. Pak na ni zavrčel, ať drží hubu, a pustil se znovu do díla. Ještě pořád kňourala, ale ztichla, zatímco on nepřestával přirážet.

Nemohla jsem odvrátit oči.

Znásilňoval ji.

Zaplavila mě nevolnost. Nemohla jsem uvěřit tomu, co se přede mnou odehrávalo.

Pokračoval v pohybech a současně si ji před sebou přidržoval. Nohama ji držel, a jak se nad ní nakláněl, svíral jí jednou rukou obě zápěstí k sobě. Nepřestával. Moje spolubydlící kapitulovala a jenom ležela. Porazil ji, zlomil, a já toho byla svědkem.

Do hrdla mi stoupaly zvratky a nenávist, ale obojí jsem potlačila. Nevyhrknou ze mě, když mám možnost udělat něco, o čem vím, že toho budu litovat. Ale i s tímhle vědomím už jsem byla v duchu rozhodnutá.

Mallory znovu vykřikla. Její bolest byla srdcervoucí. Ruce se mi roztřásly ještě dřív, než jí znovu nařídil, aby sklapla. Pak vyrazil prudčeji, hloub. Nepřestával, neměl zdání, kdo by ještě mohl být v bytě.

Byl to můj domov.

Byl to její domov.

Nebyl tu vítaný, ale bylo mu to jedno. Nepřestával do ní vnikat. Pak zavrčel rozkoší. Ten zvuk mi projel přímo do žaludku. Znovu se mi chtělo zvracet, jenže místo toho jsem se zatvrdila a vykročila ke kuchyni. Byla tam plná zásuvka nožů, jenže žádný nestačil. Na něj ne.

Prošla jsem kuchyní a poklekla na prkna podlahy naší terasy. Jedno jsem zvedla a uchopila krabici, o které jsem věděla, že by mému bratrovi moc vadilo, že ji mám. Za mými zády se ozval další výkřik a rozhodnost ve mně ještě vzrostla.

Ruka už se mi nezachvěla.

Našla jsem pistoli, o které bratr nechtěl, abych věděla. Uchopila jsem ji, vyndala z krabice a pak uložila prkno podlahy zpátky na místo. Potom, s pulzem pomalejším, než bylo na místě, a se zrakem jasnějším, než se patřilo, jsem zamířila zpátky do obýváku. Zvuky jeho přirážení neustávaly. Pohovka při každém jeho pohybu narazila o stěnu. Moje spolubydlící pokaždé vykřikla. Jako by to nemělo konce, ale já sevřela pistoli pevněji a zahnula za poslední roh.

Přemístil se s ní. Posadil ji zpříma, opřel zády o stěnu a nepřestával do ní pumpovat. Narážela teď hlavou o zeď. Byla bledá jako duch, čerstvé slzy kanuly přes ty zaschlé. Spolu s nimi jí stékala řasenka, takže měla na obličeji černé šmouhy, a zbytek prostoru začínaly vyplňovat modřiny. Tvář už měla napuchlou a rudou od té facky, co od něj dostala. Na čele měla řezné rány. Prýštila z nich krev. Pořezal ji a vytrhal jí vlasy, až to krvácelo.

Přes jeho rameno se setkala s mým pohledem. Znovu jí uniklo zakňučení, ale opět jí přitiskl ruku na hrdlo. Tiskl víc a víc, otevírala ústa, lapala po vzduchu. Jak jeho sevření sílilo, boky se mu škubaly ještě prudčeji. Rajcovalo ho to. Pak se začala zmítat – nemohla se nadechnout.

Zmáčkl ještě víc.

Když se jí začaly zamžívat oči, uviděla jsem v nich jakýsi záblesk. Byl určený mně. Věděla jsem to. A moje ruka stiskla pistoli ještě pevněji, když ji zvedala do vzduchu.

Vnímala jsem chraptění jeho vyvrcholení ještě dřív, než jsem ho uslyšela. Cítila jsem ho ve vzduchu, skrze podlahu, prostřednictvím své spolubydlící. Bylo mi to jedno. Věděla jsem, že se blíží k vyvrcholení a nikdy mi nic nebylo odpornější, ale držela jsem glock pevnou rukou. Pak jsem zbraň odjistila a odkašlala si.

Zkameněl.

Neohlédl se. Měl to udělat, ale neudělal.

Čekala jsem – srdce mi začalo bušit, ale on se jen znovu pustil do přirážení.

„Jeremy.“

Hlas jsem měla moc tichý, skoro až příliš tichý, ale stejně znehybněl a otočil hlavu, aby na mě vrhl pohled. Když uviděl, co držím v ruce, oči mu zpanikařily – a pak jsem ho střelila.

Kulka ho zasáhla doprostřed čela. Nepřekvapilo mě, když Mallory začala křičet, dosud v jeho sevření. Jeho tělo ji tisklo ke zdi, i když se zhroutil. Byl by ji tam udržel, nebýt toho, jak zběsile ho odstrkovala rukama. Spadl na zem, jak jen mu to kosti a šlachy umožňovaly. Kolena měl dosud ohnutá, ale krev z něj zvolna odtékala. Vytvořila pod ním tratoliště a to rostlo a rostlo, zatímco já tam jen stála.

Mallory nepřestávala křičet, vyprostila se zpod něj a zhroutila se na zem nedaleko od jeho těla. Plazila se ke stěně, až našla nejvzdálenější kout a tam se stočila do klubíčka v zárodečné pozici. Hystericky vzlykala a z hrdla se jí draly další výkřiky.

Přistoupila jsem k ní, ale místo abych ji chlácholila, jak bylo na místě, přiložila jsem prst na rty a udělala „pšššš“. Když utichla, zašeptala jsem: „Musíš být zticha. Někdo tě uslyší.“

Přikývla, avšak lapala po vzduchu, zatímco její vzlyky umlkaly.

Pak jsem se otočila a sklouzla vedle ní. Nemohla jsem od něj odvrátit pohled. Kaluž krve už ho úplně obklopovala. Zatékala pod pohovku.

Nepřítomně jsem rukou našla odhalené a krvácející koleno Mallory. Poplácala jsem ho, abych ji ukonejšila, ale nemohla jsem odtrhnout oči od něj. Zabila jsem ho. Někoho jsem zabila. Nedokázala jsem o tom přemýšlet ani to chápat, ale všechno bylo špatně. Měla jsem být v posilovně. Měla jsem se snažit flirtovat s novým trenérem, jenže byla jsem unavená. Vypustila jsem posilovnu, jen pro jednou, a místo toho odjela domů. Když jsem uviděla jeho auto, málem jsem to otočila. Nenáviděla jsem Jeremyho Dunvana. Byl ve spojení s místní mafií a s Mallory zacházel jako s kusem hadru. Přesto jsem se do posilovny nevrátila. Představovala jsem si, že se mi podaří proplížit dovnitř. Stejně bývali vždycky v jejím pokoji.

Jeremy jaksi dopadl obličejem k nám. Pamatovala jsem si, jak ho od sebe odstrčila, takže měl trup ohnutý v nepřirozeném úhlu, avšak oči upíral na mě. Byl mrtvý, takže byly prázdné, ale stejně mě viděly. Věděla jsem to. Po zádech mi přeběhl mráz při pohledu do očí chlapa, kterého jsem zavraždila. Těma očima mě proklínal.

„Em,“ vzlykala Mallory.

Tentokrát už její pláč pronikl mými hradbami. Teď mě ohlušoval. Moje srdce se přidalo. Bála jsem se, jestli to neslyšeli ze sousedního bytu, třeba i pod nebo nad námi. Zavolají policii. Měly bychom zavolat policii samy, ale to ne – někoho jsem zabila. Ne, zabila jsem Jeremyho Dunvana. Nemůžeme zavolat nikomu.

Našla jsem její ruku a sevřela ji ve své. Jedna z nich byla studená a zpocená. Moje. Moje ruka byla bledá, kdežto ta její teplá od krve. Otočila jsem se a uviděla, že si druhou ruku drží na ústech. Pořád zajíkavě dýchala, jako by se snažila potlačit vzlykot.

„Musíme pryč.“

Vlastní hlas mi zněl drsně. Až jsem se lekla, jak byl divoký.

Přikývla, pořád vzlykala, pořád lapala po vzduchu, pořád krvácela.

„Musíme pryč.“ Má ruka stiskla její. „Hned.“

Trhla hlavou, bezmála kývla, ovšem ani jedna z nás se nepohnula. Nohy mi už asi stejně nesloužily.

Pak bylo všechno rozmazané, zapamatované jen v útržcích.

Seděly jsme na parkovišti u benzínky a dívaly se na sebe. Mallory potřebuje umýt. Jedeme do nemocnice? Potřebuju foťák, aby se potvrdilo, že byla znásilněna? Pak se znovu rozplakala a já se rozpomněla, koho jsem zabila. Jeremyho otec po nás půjde. Žádní policajti nám nepomůžou, když polovina z nich pracuje pro Jeremyho otce a ten pracuje pro Bertalovu rodinu. Jeho tělo se najde v našem bytě, neměla jsem žaludek na to, abych se ho zbavila.

Na toaletu se vstupovalo zvenčí, takže jsem musela dojít pro klíč. Takhle se Mallory nemohla nikde ukázat. Jedna ze dvou žárovek nesvítila, takže osvětlení nebylo nejlepší, ale pomocí baterky v mobilu jsem prozkoumala každičkou modřinu na jejím těle. Byla jimi pokrytá od temene hlavy až po dvě velké podlitiny na lýtkách. Když jsem je uviděla a vzhlédla, zašeptala: „Kopal mě.“

Koupila jsem Mallory sluneční brýle a šátek na zakrytí hlavy. Vypadala exoticky, ale schovalo to škody. Nikdo se po nás neohlédl, když jsme vstoupily do bufetu a objednaly si dvě kávy. V žaludku mi kručelo, ale nemohla jsem jíst. Mallory se tolik třásly ruce, že nedokázala zvednout kelímek, takže jsme tam seděly a káva nám oběma stydla. Mě se už dávno zmocnila otupělost, ale jí se dosud chvěly rty. Už se chvěly několik hodin.

Bylo po půlnoci. Ani jedna z nás si neobjednala nic k jídlu. Když se vystřídala směna obsluhy, požádala jsem o další kávu. Tentokrát jsem z ní konečně dokázala usrknout. Mallory se zajíkla. Střelila jsem po ní pohledem a pak jsem ucítila teplo v ústech. Taky jsem se spálila, ale sotva jsem to vnímala. Po druhém doušku jsem čekala deset minut, než jsem znovu zvedla kelímek. Věděla jsem, že pak už mě nespálí. Mallory pořád nebyla schopná se napít.

Už bylo ráno. Oběma nám zvonily telefony, ale jen jsme se na ně dívaly. Nemohla jsem mluvit. Stěží jsem dokázala objednat další kávu od nové obsluhy. Mallory se přestaly třást rty, avšak věděla jsem, že se jí dosud chvějí ruce, takže je nechávala ležet v klíně. Pak ze sebe přidušeně vypravila připomínku, abych si zašla na toaletu. Šly jsme spolu.

Opět jsme byly v autě. Personál si o nás začal šuškat, takže jsme odešly. Nechtěly jsme, aby zavolali policii, ale už zase jsme nevěděly, kam jet. Pak Mallory navrhla: „Ben. Můžeme jet k Benovi.“ Podívala jsem se po ní. „Víš to jistě?“ Ruku jsem měla tak studenou, až jsem skoro nevnímala volant, když jsem otáčela auto. Přikývla, zase jí skanulo pár slz. Rozplakala se, když jsme vyšly z bufetu. Řekla: „Ano. Pomůže nám. Já to vím.“ Takže jsme odjely k jejímu spolupracovníkovi.

To, co se stalo, mě plnou silou zasáhlo až po několika hodinách u Bena. Otevřel dveře a stačil mu jediný pohled na Mallory, aby ji chytil a zvedl do náruče. Od té chvíle vzlykala a teď jsme se všichni choulili kolem kuchyňského stolu. Jednu chvíli přehodil přes ni i přes sebe přikrývku, ale nemohla jsem si vzpomenout, kdy to bylo.

Zatímco mu mezi vzlyky sdělovala, co se stalo, sesula jsem se na židli. Jeremy Dunvan. Před čtyřiadvaceti hodinami ještě žil a dýchal. Panebože, já ho zabila – bylo mi, jako bych dostala pěstí do břicha. Ne, bylo mi, jako by mi někdo svázal ruce a nohy, hodil mě na dálnici a počkal, až mě přejede autobus, a pak znovu. A ještě.

Umřu. Je to jen otázka času.

Franco Dunvan pracoval pro Bertalovu rodinu. Ta zabila mého bratra. Teď je řada na mně. Šířila se ve mně ledová panika. Už jsem Mallory neslyšela. Byla to obrana. Chtěl ji zabít. Už ji znásilňoval. Zastřelila jsem ho, protože by zabil i mě, ovšem na tom nezáleželo. Začala jsem zápolit s dechem, ale snažila jsem se uvažovat logicky. Policie nepomůže. Proč jsme tedy pořizovaly všechny ty fotky jejích modřin? Co na tom sejde? Vůbec. Utekly jsme. Měly bychom pokračovat v útěku.

„Musíme pryč, Mals,“ vypravila jsem ze sebe.

Vzhlédla od Benovy hrudi. Objal ji pevněji, a pokud to bylo možné, zbledla ještě víc. „Nemůžeme.“

„Musíme.“ Doženou nás a zabijí.

„Prosím, Tomino, prosím.“ Můj bratr škemral o život, ale srazili ho na kolena a vzali na něj baseballovou pálku. AJ se na mě celou dobu díval. Upíral zrak uličkou, kde ho našli, oba jsme však věděli, že mě nevidí. Přinutil mě zalézt za větrací rouru, ještě než ho v té uličce našli. Svírala jsem ruce, abych si zabránila vyštrachat se ven a pomoct mu. Vrtěl hlavou. Věděl, co chci udělat.

„Emmo!“

Prudce jsem se vzpamatovala a uviděla, jak se na mě Ben mračí. „Co je?“

Všechno působilo úplně surrealisticky. Byl to sen. Celé to byl sen, určitě.

Vyštěkl na mě: „Kristepane, to nejmenší, co můžeš udělat, je být tu pro ni.“ Pak vstal ze židle a vyřítil se kolem mě ven.

Co se stalo?

„Carter po vás půjde.“

Znovu jsem se ocitla v té uličce. Slyšela jsem, jak je můj bratr varuje a přitom lapá po vzduchu. Dusil se krví, ale oni se mu smáli. Oni se kurva smáli!

„To máš fuk. Jsi nula, Martinsi. Jsi k ničemu. Tvůj kámoš dopadne stejně jako ty, jestli po nás půjde. My vlastně chceme, aby za námi přišel, že jo, kluci?“ Tomino rozpřáhl paže dokořán a ostatní tři se chechtali s ním. Pak znovu zvedl pálku.

AJ se na mě zadíval. Ústy naznačil slova: „Mám tě rád.“

Pak pálka dopadla plnou silou.

Spadla jsem ze židle a znovu jsem se rázem ocitla v současnosti. Teď jsem se nalézala na podlaze.

„Ježíšmarjá, Emmo. Co máš kurva za problém?“ Ben mě popadl za paži a zvedl. Ukázal ke dveřím ložnice. „Konečně jsem ji uspal a ty ji teď budíš? Víš sakra, co má za sebou? Ty jsi k neuvěření. Měj trochu ohledy.“

Měj ohledy?

Vyškubla jsem se mu a zamračila se. „To si ze mě kurva děláš srandu?“ Nedělá? Určitě dělá. Odstrčila jsem ho a vmetla jsem mu přímo do tváře: „Já ho zabila, ty kreténe. Zabila jsem toho násilníka kvůli ní. Zachránila jsem jí život!“

A teď potřebuju, aby ho někdo zachránil mně.

DVĚ

Když jsem se probudila, bylo všechno jako v mlze. Nic nedávalo smysl a záda mě pekelně bolela. Zaprotestovala, když jsem se narovnala z klubíčka, ve kterém jsem byla schoulená, a projely mnou křeče. Málem jsem zařvala, ale přitiskla jsem si dlaň na ústa, abych zvuk ztlumila. Nesměla jsem dělat hluk. Šestý smysl okamžitě naskočil, ale pak jsem svraštila čelo, protože za mými zády se ozývaly různé zvuky. Hrnec bouchl o pánev a ozvalo se syčení, jak se něco smažilo, což rychle přehlušila kletba, a pak se spustil požární alarm.

Převalila jsem se a zjistila, že ležím na půlce matrace, odtažené do kouta obývacího pokoje. Vykoukla jsem přes dvě pohovky před sebou, které mi vytvořily kout na spaní, a vzpomněla jsem si.

Jsme u Bena.

Mallory křičela a plakala. Mallory byla znásilněná.

Žuchla jsem zpátky na matraci. Jeremy Dunvan.

Šířila se ve mně panika, ale pak se rozlétly dveře bytu. Lekla jsem se a zaječela. Ještě jsem křičela, když se dveře zabouchly a někdo vbíhal do obývacího pokoje. A i když jsem viděla, že je to přítel, nemohla jsem přestat křičet.

„Jeremy.“

Strašil mě vlastní hlas. Znovu se vrátilo prásknutí pistole a zase jsem v ruce ucítila zpětný náraz.

„Musíš být zticha. Někdo tě uslyší.“

S úzkostným zajíknutím jsem zavřela pusu a klesla zpátky. V předklonu jsem zabořila hlavu do polštáře. Narůstal ve mně další výkřik. Co jsem udělala s tou pistolí? Panebože. Existuje důkaz. Nemůžu si vzpomenout, kam jsem ji dala.

Mého ramene se dotkly něžné ruce. „Emmo.“

Uslyšela jsem Amandin hlas, jeden z mála, kterým jsem důvěřovala. Klekla si vedle mě a objala mě. „No tak. Hlavu vzhůru.“ Vsunula mi prst pod bradu a zvedla mi hlavu. Lapala jsem po vzduchu, ale nemohla jsem dýchat. Celé tělo se mi zlomilo dopředu a začala jsem se bouchat do hrudníku. V hrudi mi vířila panika. Dusila mě. Panebože. Ta pistole.

Plesk!

Hlavu mi to hodilo doleva, ale vůbec jsem necítila pálení po dopadu její ruky. Stačilo to, abych se vzpamatovala a mohla zase začít dýchat. Cítila jsem, jak se mi tep zpomaluje, vrátila jsem se pohledem k Amandě a popadla ji za lokty. „Děkuju.“

Shrnula si blond vlasy z čela a usmála se. Byl to vlídný úsměv, ale nevadilo mi, že pramení ze soucitu. Popadla jsem ji a držela vší silou. Neměla vůbec představu, nemohla mít, ale byla u mě. Přerývaně jsem nabrala dech.

„Amando.“ Ben se zastavil ve dveřích mezi kuchyní a obývacím pokojem. Měl kolem pasu ovázanou bílou zástěru a byl do půl těla nahý. Džíny, které měl vespod, byly zmačkané a s trhlinami na kolenou. Vypadaly, jako by v nich spal, ovšem pak jsem uviděla šmouhy od slz na jeho hrudi a došlo mi, že v nich opravdu spal. Objímal v noci Mallory.

Mávla na něj rukou. „Jsme v pořádku. Za chvilinku tam budeme, jo?“

Přimhouřil černé oči.

Zamračila jsem se při pohledu na to, jak má černé vlasy rozcuchané, jako by jimi opakovaně projížděla něčí ruka. Uviděla jsem rudé stopy po nehtech na jeho hrudi a vymrštila jsem se. „To si děláš srandu?“

„Emmo.“ Amanda taky vyskočila. Pokusila se mi zatarasit cestu, ale odstrčila jsem všech jejích pětačtyřicet kilo.

„Ty jsi s ní spal?! Ty jsi s ní měl v noci sex?“

Svraštil čelo a zvedl ruku k vlasům. Sevřel v hrsti černou kštici a zatahal za ni, pak se znovu zhluboka nadechl. Potom mu poklesla ramena a spustil ruku k boku. „Co chceš, Emmo? Už ho na sobě nechtěla cítit. Chtěla cítit mě. Chtěla dotek jiného chlapa.“

„Fungovalo to?“ vyprskla jsem. Předem jsem věděla, že nefungovalo.

Hlava mu klesla. Utěrka, kterou držel v druhé ruce, spadla na zem. Pak ke mně zvedl zarudlé oči. „Od té doby brečí.“

„Bene!“

„Ale no tak, Amando!“ Rozpřáhl paže. „Tys tu nebyla. Byl jsem tu sám. Nevěděl jsem, co dělat. Mallory byla celou noc úplně na hadry a tahle,“ ukázal rukou na mě, „byla jak zombie. Tohle je od večera první náznak, že je naživu. Už jsem myslel, že ji musím taky odvézt do nemocnice.“

Srdce se mi zastavilo. „To jsi snad neudělal.“

„Ne.“ V očích mu zaplálo znechucení. „Ale měl jsem. Ty jsi měla. Neměla by být tady. Ani jedna z vás by tady neměla být. Neměly byste se schovávat…“

„Oni nás zabijou!“

„Kdo?“ zařval na mě. Ruce měl zaťaté v pěsti a obě ...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

JEDNA

DVĚ