Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Tijan: Carter Reed – Návrat do minulosti

Vydání první

Copyright © 2015 by Tijan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2430. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Carter Reed 2 vydaného v roce 2015

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover photographs: © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2021 Baronet a Ricardo

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1578-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1579-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

TIJAN

CARTER REED

NÁVRAT DO MINULOSTI

Carter Reed (2)

Mým čtenářům!

Aaronovi mého života.

JEDNA

EMMA

„Pozoruje tě nějaký chlap.“ Theresa do mě za stolem šťouchla loktem. Jen co z ní ta slova vyšla, zavládlo ve skupině ticho. Zašly jsme si po práci s kolegyněmi na skleničku k Joeovi a všechny oči se obrátily ke mně.

Nechtěla jsem se podívat, a tak jsem se neohlédla. Místo toho jsem zvedla pivo a pokrčila rameny. „To je nejspíš nějaký paparazzi…“

„Není.“

Slova mi odumřela na jazyku. Z Theresy se stala moje dobrá přítelkyně. Věděla, čím jsem si prošla – znala můj skutečný příběh, ne to, o čem psala všechna média – a ze začátku si všeobecnou pozornost užívala. Kam jsme se hnuli, tam byli novináři. Byli posedlí Carterem Reedem. Byl nádherný, měl modré vlčí oči, výrazné lícní kosti, široká ramena a štíhlý pas. I když na fotografiích byl obvykle v obleku nebo ve smokinku cestou na slavnostní akce, věděla jsem, že tisícům žen se sbíhají sliny při představě, jak vypadá pod tím oblečením. Carter byl úchvatný, díky čemuž ho novináři a jejich obecenstvo milovali. Ve skutečnosti však slintali po sebemenších informacích o něm kvůli jeho spojení s Mauriciovou rodinou.

Kromě toho, že byl úchvatný, byl Carter taky nebezpečný. Vědělo se o něm, že je nájemným vrahem místní mafiánské rodiny, ale nikdo až na pár vybraných jedinců už netušil, že od ní odešel. Vykoupil si odchod a udělal to kvůli mně. Koupil život i mně po tom, co jsem zabila člena konkurenční mafiánské rodiny, abych zachránila přítelkyni. To byla naše tajemství.

Skoro před rokem, když se zdálo, že mi nezbývá než zemřít nebo utéct, abych si zachránila život, jsem přišla za Carterem: nejlepším přítelem mého bratra z dětství, klukem, kterého jsem znala, protože hodně nocí prospal u nás na pohovce. Tak jsem ho pořád brala, ne jako muže, jehož město znalo jako chladného zabijáka Cartera Reeda. Byl moje spřízněná duše.

Když jsem ale uslyšela tlumený varovný tón Theresiných slov, všechno se ve mně postavilo do pozoru. Můj výraz se nezměnil, ale v duchu jsem probírala možnosti, kdo by ten muž mohl být a proč mě asi pozoruje.

Kolem stolu se zvedl tlumený šum a pak se někdo zeptal: „Co od nás potřebuješ, Emmo?“

Nechápavě jsem se podívala po hlase.

Byla to sekretářka jednoho z manažerů hotelové sítě Richmond. Dívala se přímo před sebe, obočí svraštělé a rty sevřené. Nikdy jsem se s ní nebavila, než došlo k dnešnímu večernímu posezení. Před půl rokem by se mi takového přijetí nedostalo. Lidi by mě drbali a kritizovali. Ale když jsem se teď rozhlédla kolem stolu, zdálo se, že mi chtějí pomoct.

Pak jsem ucítila, že někdo stojí vedle mě, a vzhlédla jsem. Byl to Thomas, příslušník ochranky, kterého Carter určil za mého osobního strážce. Měla jsem tři v každou denní dobu: Thomase, Mikea a Petera. Všichni vypadali stejně. Vysocí. Impozantní. Stavění jako profesionální sportovci, ale se schopností zmizet jako duch nebo se postavit v boji těm nejlepším z nejlepších. Carter vycvičil všechny své muže osobně. Věděla jsem, že se pohybují s elegancí kočky, objevují se a mizí, kdy se jim zachce, ale nenadálý příchod jednoho z nich ještě pořád dokázal způsobit, že se mi dech zadrhl v hrdle. Skupina kolem stolu znovu umlkla. Polovina děvčat se přikrčila před osobností, ze které šel strach, zatímco druhá se pravděpodobně snažila vymyslet, jak na to, aby si mohla vzít Thomase s sebou domů.

„Měli bychom jít, slečno Martinsová.“

Střelila jsem po něm pohledem.

Koutek úst se mu zvedl. „Emmo.“

„To už je lepší.“

Položil mi ruku na loket a zopakoval zdvořile, a přesto autoritativně: „Měli bychom jít, slečno Emmo.“

Aha. Kompromis. Všimla jsem si záblesku humoru v jeho očích a zavrtěla hlavou, i když se mi rty cukaly potlačovaným úsměvem. Sklouzla jsem ze stoličky a obrátila se k Therese. „Chceš svézt?“

Užuž chtěla zavrtět hlavou, pak se chytla stolu, aby udržela rovnováhu. Se smíchem odpověděla: „Jo, možná. Ten poslední džbánek jsem, myslím, vypila sama.“

Jiná žena se zasmála na druhé straně stolu. „Ty a já, Thereso. Asi jsme se podělily.“

„Jo. Nejspíš.“ Theresa se na ni usmála, sebrala kabelku a při vstávání si urovnávala šaty. Přistoupila ke mně a kývla. „Jsem připravená vyrazit.“

No, ano. Theresa zapomněla zaplatit. S tichým smíchem jsem sáhla do kabelky a položila na stůl stodolarovou bankovku. Postačí na ty dva džbány, co jsme si objednaly, a pizzu, o kterou jsme se podělily s ostatními. Skupina za námi volala slova loučení, když jsme mířily ze dveří, a já zvedla ruku a zamávala místo odpovědi. Theresa předkláněla hlavu a už byla venku ze dveří, předešla mě. Když jsem ucítila studený zimní vzduch, přitáhla jsem si kabát těsně k tělu a nahrbila ramena. Napodobila jsem způsob, jímž Theresa přecházela chodník k čekajícímu autu. Spěchala jsem za ní, Thomas nám držel dveře a vtom jsem uslyšela, jak ten chlapík o kus dál na chodníku volá.

„Slečno Nathansová!“

Ať je to, kdo chce, já to nejsem. Spletl si osobu. Maličko jsem se uklidnila. S tímhle si starosti dělat nemusím. Nastoupila jsem, Thomas usedl vedle mě a zavřel dveře.

Překvapeně jsem se po něm podívala. Obvykle zavřel dveře a šel si sednout dopředu, ale tentokrát ne. V limuzíně už seděl další strážce, naproti nám, a uhnul před mým pohledem. Stiskl tlačítko interkomu. „Můžeme jet.“

Auto se zařadilo do dopravního provozu.

Theresa zasténala, sklonila hlavu a přitiskla si dlaň k čelu. „Ten poslední džbánek už byl moc.“ Zvedla ke mně utýrané oči. „Kdy si zapamatuju, že jsem vinařka? Stárnu, Emmo. Pivo už mi nesedne.“

Se smíchem jsem zapomněla na svou nejistotu a přiměla se uklidnit. Poplácala jsem ji po zádech. „Chceš odvézt k tobě domů, nebo k Noahovi?“

Znovu zasténala. „K Noahovi ne. Ten by měl akorát řeči.“ Do jejího tónu se vrátilo trochu bojovnosti. „Poslední dobou si umanul, že bych neměla chodit na páteční šťastnou hodinku. Minulý týden jsme kvůli tomu měli velkou hádku. Dneska večer mi dokonce zakázal jít. Věřila bys tomu?“ Do jejího hlasu vstoupil ostrý tón. „Zakázal? Jako by vůbec mohl, i kdybychom měli nějaký vztah. Zakázal? Neskutečné. Začal mi vykládat, že bys neměla chodit ani ty, ale zarazil se. Když jsem na něj přitlačila, řekl, že mu do toho nic není, jestli chodíš, nebo ne. Smím se s tebou vídat. Tak to řekl. Smím.“ Vyštěkla trpkým smíchem. „Jako bych byla sakra nějaká submisivní manželka. Copak se za ta léta nic nenaučil? Smím. To je tedy fór.“

Zamračila jsem se a nechala si své myšlenky pro sebe. Noah byl výkonný ředitel Richmondu, mezinárodního řetězce hotelů. Theresa s ním vyrůstala. Taky u něj pracovala, ale skutečný status jejich vztahu zůstával složitý. Její rodiče se přátelili s jeho rodiči, než zemřeli, takže se jí ujala jeho rodina. Věděla jsem, že Noah to s Theresou myslí dobře, a hašteřili se spolu jako staří manželé, ale nikdy nebyl z těch, co by chtěli ovládat.

Po pravdě řečeno, jeho počáteční obavy z našeho přátelství zmizely, jen co je vyslovil. Věděl, že Theresa není zrovna Carterova fanynka, ale když jsme se všichni navzájem seznámili, Noah a Theresa spolu s Amandou – mou poslední přítelkyní ze starého života – se stali pro Cartera a mě malou rodinou. Za moc věcí jsem jim vděčila. Byli tu pro mě, když před rokem zahynula má spolubydlící Mallory a mě pronásledovala Bertalova rodina.

Noah však měl zřejmě ke svým současným obavám důvod. Něco se dělo. Nějaký muž mě pozoroval v restauraci, pak na ulici a slyšela jsem, jak na mě volá, i když nesprávným jménem. Když se k tomu přidala Thomasova změna obvyklého zasedacího pořádku, vycházelo z toho… něco.

Otočila jsem se a pozorovala Thomasův profil, ale ať už můj pátravý pohled vnímal, nebo ne, nereagoval. Zůstal stoický a nehybný jako socha celou cestu k Theresinu domu, ovšem to nebylo nic nového. Takoví byli všichni strážci. Bylo jim milejší, když jsem předstírala, že neexistují. Carter mi jednou večer vysvětlil, že jsou na to naučení – střežit a nevměšovat se. Když s nimi komunikuju, rozptyluje je to od práce.

Zastavili jsme u přepychového domu, kde Theresa bydlela, a Thomas jí pomohl dovnitř. V domě měl nonstop službu vrátný, takže ji Thomas nemusel vést nijak daleko. Doprovodil ji jen k výtahu, kde ji převzal příslušník personálu budovy a stiskl tlačítko. Thomas se vrátil do auta a zanedlouho už jsme byli u Carterova domu.

U našeho domu. Opravil by mě, kdyby mi uměl číst myšlenky.

„Je to i tvůj domov,“ řekl mi mockrát, ale nebyl. Auto zajelo do suterénní garáže, dveře se otevřely a já vyjela výtahem do nejvyššího patra. Nevím, proč jsem to udělala. Carter zrenovoval celou budovu, aby tvořila jediný byt, ale když jsem se k němu nastěhovala, přidělil mi nejvyšší podlaží. Tenkrát jsem byla vyděšená, nadšená a ocitla jsem se v úplně jiném světě. Ukrývala jsem se, abych zůstala naživu.

Někdy jsem si svůj soukromý vstup z výtahu ještě pořád užívala, i když jsem mohla jít po schodech. Vklouzla jsem do ložnice, převlékla se a pak sešla dolů do kuchyně a obývacího pokoje v přízemí. Carterův pokoj byl ve druhém patře. Dnes večer jsem si vzala trepky do ruky a po špičkách se plížila ze schodů.

Byla to hloupost chtít se ke Carterovi přikrást nepozorovaně. Trénoval duchy. Sám byl jako duch. Prošla jsem všechna podlaží, ale v žádném jsem ho nenašla. Naposled jsem zkontrolovala tělocvičnu. Carter pořád nikde, takže jsem znovu vyšla do suterénní garáže. Thomas hřadoval na svém místě za dveřmi a já se ho zeptala: „Kde je?“

„Dneska odletěl do New Yorku. Už je na cestě domů, slečno Mar…“

„Přisámbohu, jestli mi tak řekneš ještě jednou, ukradnu ti pistoli a střelím tě do nohy.“

„… Emmo.“ Lítostivě se na mě usmál.

„Lepší. Tentokrát si to zapamatuj.“

Přikývl a já se vrátila dovnitř. No. Neměla jsem zdání, co teď dělat. Carter už nepatřil k Mauriciově rodině, ale pořád s ní obchodoval, a teď už taky s Bertalovou rodinou. Vlastnil i akcie Richmondu. Carter měl taky jiné podniky, o kterých mi ani nevyprávěl, protože jich bylo příliš mnoho, ovšem za poslední rok mě rozmazlil. Usilovně se snažil být doma, létat a věnovat se podnikání jen v době, kdy jsem sama byla v práci.

Nařídila jsem si nedělat si starosti, protože Carter už je velký kluk, vrátila jsem se do kuchyně a nalila si sklenku vína. Na rozdíl od Theresy jsem se k pivařkám nepřipojila. Raději jsem měla čistou hlavu, když jsem byla někde mimo dům. Byl to následek pudu sebezáchovy, který jsem si osvojila poté, co se po mně před rokem střílelo.

Vychutnávala jsem si víno a relaxovala ve vaně, když se dveře koupelny otevřely.

Vnímala jsem ho dřív, než viděla. Automaticky jsem se usmála, otevřela oči a uviděla tam stát Cartera.

Bylo to vždycky stejné. V břiše jsem ucítila šimrání a to stoupalo a šířilo se mi do celého těla, cestou mě rozehřívalo, až jsem málem slintala. Když jsem ho uviděla, potřebovala jsem se ho dotknout. Takhle to bylo už rok a chtěla jsem, aby to nikdy neskončilo. Vždycky jsem po něm chtěla žíznit.

„Ahoj.“

„Ahoj i tobě.“ Měl na sobě kalhoty šité na míru a černou košili, zmačkanou a vytaženou z kalhot, s horními dvěma knoflíky rozepnutými. Límec byl rozhalený a krucinál, s nakrátko ostříhanými tmavě blond vlasy, modrýma vlčíma očima a ostrými lícními kostmi se Carterovi dařilo působit neklidně, napjatě a sofistikovaně zároveň.

Klekl si vedle vany. „Měla jsi hezký večer?“

„Nebyl jsi tady, když jsem přišla domů.“ Nemělo to vyznít jako výčitka, ale bylo to tak.

Po rtech mu přejel úsměv, ponořil ruku do vody a zvolna v ní kroužil. „Dneska jsem dostal zprávu a musel jsem se jet přesvědčit osobně.“

Srdce mi vynechalo. Špatnou zprávu? Neznělo to dobře. „Jakou zprávu?“

„Zprávu, která…“ Zaváhal, úsměv ho opustil. „… by mohla spoustu věcí změnit.“

„Pozoruje tě nějaký chlap.“ Vrátila se mi Theresina slova spolu s tím druhým výkřikem. „Slečno Nathansová!“ Kousla jsem se do rtu. „Je to zpráva, o které bych měla vědět?“

Tváří mu přejel zákmit temnějších emocí, než ho potlačil. Zvedl ruku k mému stehnu a zvolna ho hladil, nahoru a dolů. Jen takový slabý dotek, a už se mi začalo špatně dýchat. Dívala jsem se na jeho prsty jako zhypnotizovaná. Po pokožce mi stékala voda z jeho ruky. Když přestala, nabral novou a znovu mi začal omývat nohu. Musela jsem od toho pohledu násilím odtrhnout zrak a vrátit se jím k jeho obličeji.

Oči měl utrápené, ale když jsem se do nich zadívala, ten výraz hned zmizel a tiše odpověděl: „Měla bys, jenže nevím, jestli ti to dokážu říct.“ Svraštil obočí, potřásl hlavou a už byl zase nečitelný. Pak vsunul ruce do vany pode mě. Vstal a zvedl mě s sebou, ven z vody. Místo aby vzal osušku, odnesl mě zpátky do ložnice a posadil na psací stůl v rohu. Viděla jsem nás v zrcadle na druhé straně místnosti.

Nahnul se těsně ke mně, sklonil hlavu do ohbí mého ramene a šíje a objal mě. Košile se mu napínala na zádech, přiléhala k širokým ramenům a štíhlému pasu. Objala jsem ho kolem krku a sjela mu jednou dlaní doprostřed zad. Pod mým dotekem nasál dech.

Zašeptal mi do pokožky: „Pročpak mě tvoje přítomnost dokáže uklidnit? Tvůj dotek mě umí probrat a stačí jedno tvoje malé vzdechnutí, aby se mi chtělo prospat celé dny ve tvém objetí?“

Usmála jsem se a políbila ho na ucho. „Protože mě miluješ.“

Odtáhl se, zadíval se mi do očí ze vzdálenosti pouhých několika centimetrů. Opřel si čelo o mé, pak mi položil dlaň na spánek. Palcem přejel tvář a zastrčil mi pramínek vlasů za ucho.

„Musím ti povědět, co se dneska stalo, protože by to mohlo mít vliv i na nás.“

Byl na vážkách. To jsem poznala.

Dodal: „Ale teď ještě ne.“

Zaklonila jsem se, vzala jeho obličej do dlaní a ujistila se, že se mi dívá přímo do očí. „Ať je to, co chce, dobře to dopadne,“ prohlásila jsem. A věřila jsem tomu. „Už jsme toho zvládli sakra moc.“

„Já vím.“

Naklonila jsem hlavu do strany. Tohle nebyl Carter, jakého jsem znala. Ten vyřešil všechno. Vyhlásil kvůli mně válku a věděla jsem, že by to udělal znovu. „Mám se bát?“

Do očí mu zase vstoupil ten zmučený výraz, ale řekl: „Ne.“ Znovu si mě přitáhl do náruče, přistoupil blíž, mezi moje nohy, a vtiskl mi polibek pod bradu. Zašeptal: „Vůbec.“ Další polibek na koutek úst. „Nikdy.“ Třetí polibek, jeho rty spočinuly na mých a zašeptal: „Slibuju. Nikdy se ti nic nestane.“

„Nám.“ Sevřela jsem rukama jeho ramena.

„Nám,“ opakoval.

Pak se jeho rty rozevřely a ujal se vedení, v jeho polibku byl rozkaz. „Zapomeň, že jsem něco řekl.“

S těmi slovy mě opřel zády o zeď a pokračoval v líbání po hrdle dolů, přes hruď až k pasu, přičemž svíral rukama moje boky a pevně mě přidržoval na stole. Tam se zarazil a já se prohnula v zádech, už jsem věděla, kam směřuje.

Přejel mě jazykem, ruce mi vyjely k jeho ramenům a slepě držely. Když pokračoval níž, vyšel ze mě hluboký hrdelní sten.

Panebože.

Já toho chlapa miluju.

DVĚ

CARTER

Když mi zabzučel telefon, nespal jsem, jen jsem objímal spící Emmu. Tulila se ke mně, ještě pořád nahá, a já se podíval na mobil. Byl jsem v pokušení ho ignorovat. Věděl jsem, kdo volá.

Byl to Gene, můj starý mentor z Mauriciovy rodiny. Už tenkrát byl jako osina v zadku a věděl jsem, že bude zase. Na rozdíl od mých lidí a zbytku rodiny Gene nedbal na mou potřebu soukromí. Když si chtěl promluvit, zavolal. Když se chtěl sejít, vyžádal si to. Nejednou jsme se střetli a jindy jsem mu vyhrožoval tělesnou újmou, když dával příliš najevo svou nelibost vůči Emmě.

Teď volal a já nechtěl slyšet, co má na srdci. Potřeboval jsem chránit Emmu, ať se děje, co chce, a sevřel jsem ji pevněji v náručí, když ten zatracený telefon znovu zapípal.

Bude pípat pořád. Nepřestane volat.

Zaklel jsem, odtáhl se od ní a vyklouzl z postele. Popadl jsem mobil, navlékl si tepláky a zamířil dolů do pracovny. Jakmile jsem tam dorazil, zvedl jsem telefon k uchu a šel rovnou ke skříňce s alkoholem.

Nalil jsem si bourbon a přijal hovor. „Gene, rušíš.“

Zabručel na druhém konci linky. „Nepochybně. Vzal jsi to teprve na pošesté.“

Na vteřinku jsem sevřel telefon pevněji. „Už to víš?“

„Jo, vím. Ví to celá rodina. Cole se vrátil?“

„Ano, vrátil se.“

„Pojedeš za ním?“

„Už se stalo.“

„A?“

„A nic. Prý jsem odešel.“

„Sakra, Cartere. Před pěti lety jsi mu zachránil život a teď je zpátky. Znám tě. Jo, sice říkáš, že jsi odešel, ale oba víme, že se vracíš.“

„Gene,“ začal jsem.

„Nehádej se se mnou.“

„Nevracím se.“

Znovu si odfrkl.

„Už to nejsem já.“

„Já vím.“ Ztišil hlas. „Kvůli ní doufám, že se nevrátíš, ale znám tě, Cartere. Při prvním náznaku problémů půjdeš do toho. Poslouchej mě. Proto ti volám. Zůstaň. Mimo.“

„Jsem mimo.“

„Myslím to vážně, Cartere. Zůstaň mimo. Udělej to kvůli ženské, kterou miluješ.“

„To mám v plánu.“ Ale už při těch slovech jsem sevřel sklenici tak pevně, až po straně praskla. Jsem mimo. Vykoupil jsem se kvůli Emmě. Emma teď byla středem všeho, ale…“

„Vím, žes ho měl rád jako bratra, ovšem tu ženskou miluješ víc,“ řekl Gene. „Jen si to pamatuj a bude to dobré.“

„Gene.“ Měl pravdu. Emma byla vším.

„Co je?“

„Šlo o Bertaly.“

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

JEDNA

DVĚ