Silvia Antalíková

BERMUDSKÝ TROJÚHELNÍK

Copyright © 2020 by Silvia Antalíková

Translation © 2020 by Jiří Pánek

Cover © 2020 by Michal Dočkal

Layout © 2020 by Jiří Pánek

Czech edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1861-0

„Rozveď seee!“ natáhla tu větu téměř k prasknutí, až jsem zaslechl, jako by něco ruplo.

Hodila na mě velké hnědé oddané psí oči. Svůdně zamrkala tmavými prodlouženými řasami, našpulila rty a já jsem cítil, jak mi téměř okamžitě stoupl krevní tlak.

A asi i studený pot na čele.

Naskočila mi i ledová husí kůže.

Brrr!!! Zzzima, zzzima, zzzmrznu!

Husí kůže od kořínků vlasů až po paty. Otřásl jsem se. Musel jsem vypadat jako orosený pohár s čerstvě načepovaným pivem. I pěna mně určitě vylezla na vrchol hlavy.

Při větách podobného typu mám vždycky tyhle prudké akutní příznaky. Všechny současně. Už to trvá dlouhé roky. I když to nijak výrazně nebolí a nezpůsobuje křeče, je to nesmírně nepříjemné.

Možná bych měl navštívit doktora a objednat se na preventivní prohlídku. Zkontrolovat hladinu adrenalinu v krvi, nahoru dolů poskakující krevní tlak, EKG vyplašeného srdce. Ale možná i můj lékař je na tom zrovna tak jako já, také je to seriózně vypadající pán v těch nejlepších letech. Existují na tyto stavy farmaceutické přípravky? Jakou účinnou látku tam dávají? Magnézii a čerstvou meduňku na zklidnění?

Jsou vyslovené věty a tím pádem i věci, fakta, která se nezmění. Nedají se vrátit zpátky, znovu vlo-

žit do úst a spolknout je. Vrátit je nazpět tam, odkud přišly, do duše, do srdce, do mozkového závitu, do nenávratna. Jsou krátké věty skládající se z několika málo písmenkových slovíček, které způsobují nečekané výkyvy nálady i bouřky krevního tlaku. Mohou vás nečekaně a zákeřně zmást, úplně změnit strukturu kyslíku na oxid uhličitý, zadusit, zahubit.

„Rozveeeď seee.“

Věty bolí jako čerstvé krvavé puchýře v nových botách. Věty dělající si s tělem co samy chtějí. Vytáčejí přímo do nepříčetnosti.

„Nechoooď!“

Způsobují ukrutné bolavé křeče, prudké, nečekané závratě a velké svrbící červené vyrážky velikosti dvoueurovek. Alergii, na kterou nefungují tabletky, takové ještě nevymysleli, ale měli by. Dnešní doba si je urgentně vyžaduje.

Rád bych zemřel přirozenou smrtí, ne následkem rychlého, nečekaného kolapsu. Abych nebyl mrtvý a ještě i vyplašený najednou. To by v rakvi nevypadalo dobře, že jo? Vyplašil bych tím možná všechny ostatní zájemce a čekatele na smrt, bránili by se zuby nehty. Odmítali by umírat rádi a dobrovolně. Hrobníci by byli bez práce. Museli by se rekvalifikovat.

Občas…

Tedy přesněji: najednou…

Ještě jednou tedy a přesněji, ještě upřímněji: Často mi vynechává mozek. Mívá prudké výpadky jako satelitní signál při bouřce a změnách počasí, přiznávám. Zapomínám na svůj stav – ženatý. Absolutně si nepamatuji ani svůj věk, žádné diagnózy, žádné prognózy. Plánované a chtěné bezvědomí. Stav příjemný jako prodloužený víkend, krátkodobý, někdy i déle trvající, vlastně tak jako tak relax, při kterém mimořádně rád zapomínám na všechny aktuální povinnosti. Házím je za hlavu, daleko je odhazuji, abych je neviděl, neslyšel, nevnímal. Jako nevyžádanou a nepotřebnou poštu v mailech. Jako zbytečnostmi popsaný papír. Ignoruji. A to, co nechci vnímat, vlastně ani vůbec neexistuje. Je to takové imaginární, virtuální a prosté!

Rychle se podívám na své luxusní hodinky. Ve skutečnosti jsou teď i mým jediným oděvem. Nikdy je neodkládám. Mám je rád. Potrpím si na ně. Stály mě několik měsíců práce. Povzdychnu si, dost hlasitě, aby to zaregistrovala.

„Puso, musím už jít,“ pokyvuji důležitě hlavou.

Vsávám z pohodlné postele, kterou jsem nedávno starostlivě vybral a koupil. Pusa našpulí rty a smutně se na mě podívá. V očích má zase tu opakující se tichou výčitku, ale s jasně zřetelnou konturou:

„Nechoooď!“ Nahlas výčitku raději nevysloví, což opravdu velmi rád uvítám.

Ale proč bych nešel? Ženě bych doma večer v posteli určitě chyběl, kdyby vedle sebe měla prázdné, studené místo. Musela by si na polštář položit fotku nějakého jiného strašidla, jako jsem já, aby spokojeně usnula. I když v posteli člověk nikdy není sám, jsou tam s ním vždycky roztoče. I já jsem jako taková vytrvalá nezničitelná bakterie, chci být všude, tady i tam a ještě i v práci. Celý já!

Je pravda, že všechny ženy jsou stejné. Kdo tvrdí opak, ten je amatér a k tomu je dobře nezná. Podáte jim prst a ony vám na něj chtějí hned navléct svatební prsten. Na krk těsnější obojek a lístek s přesnou adresou. Kdyby se náhodou ubohý muž ztratil, aby ho poctivý nálezce za odměnu hned vrátil zpět nešťastné majitelce. Na ústa náhubek, aby raději příliš neodmlouval, a v případě sebeobrany, útoku nebo nedej bože útěku, nekousl.

Nebo řetízek s výstražnou dopravní značkou STOP. Stop pro všechny možné zájemkyně. Stop mimo povolený areál. Navigační systém nastavený na dvě trasy – do práce a rovnou domů.

Toto všechno si umím velmi detailně představit. Áááu! A stokrát NEEE! Téměř jsem to NEEE rázně a nahlas z plného hrdla zakřičel.

Rozvod. Ha, ha, ha! To si už žádnou jinou zábavu v mém věku ani představit neumím! Ještě to tak! Roky jsem se pachtil, chvílemi si infarkt naháněl, abych měl to, co mám dnes. Svoje hmotné statky míním dále zvelebovat, rozšiřovat, ne se o ně dělit na polovic nebo ještě na menší části s dopálenou manželkou. Protože uražené exmanželky se mění na krvelačné šelmy, silně a nebezpečně kopou zadníma nohama jako diví, hrdí a neústupní mustangové. Začínat od začátku, přinejlepším s možnou půlkou toho, co mám teď celé, tak to tedy ani náhodou!

Jsem přece milující a oddaný manžel. Manželství nám takhle krásně šťastně a šťavnatě trvá už mnoho let. A navíc jsem skvělý otec, dětem bych snesl modré z nebe. Svůj krásný život bych vlastně nevyměnil za nic na světě. Líbí se mi žít, žít ve své kůži, opakovaně si linkuji svůj život. Je možné dát linku na linku, udělat dvojlinku?

Voda má zázračnou očisťující a relaxační schopnost. Vřelá a zpěněná pomalu a jistě smývá, vyplavuje husté myšlenky. Ani Savo není potřeba. Husí kůže se utopila v teplé vodě. Proud ji odnáší, možná někde v Bratislavě ucpe kanalizaci. Možná si na ní pochutnají ryby v Dunaji. Voda mně osvěžila tělo, a také očistila mozek od nepříjemných havětí míhajících se myslí.

Hlavou se mi už prohání můj reálný pracovní plán na zbytek dne. Co je třeba ještě zařídit, komu zavolat. Ukážu se v práci, aby si zaměstnanci nemysleli, že mají volno, trochu je popoženu, pobídnu k práci.

Vždy to probíhá takhle, navlas stejně. Nechci, aby stále přicházel a odcházel. Jako na vlakovou stanici. Přeji si, aby zůstal. Abych měla přesně ta samá privilegia a vymoženosti, jaké má jeho právoplatná a už velmi dlouho aktuální manželka. Abychom se nemuseli věčně skrývat v mém bytě. Jako dvě vyplašené myši. Abychom spolu snídali a trávili den, plánovali následující víkendy i vzdálenou, věčnou, krásnou a společnou budoucnost.

Nevím, jestli se někdy rozhýbe k tomu, aby si sbalil svoje věci, svoje fidlátko, anténu a přišel jednou provždy, s velkým kufrem nebo i dvěma, třemi ke mně. Nebo aby si nedonesl nic, žádné věci s energií minulosti a koupil by si všechno nové. Posera! Ženatý sráč! Ano, jsem naštvaná, rozčílená a ještě i uražená! Divíte se?!

Ve vztahu asi není šťastný, když manželku podvádí. Proč to dělá? Jí, mně, sobě? Obě nás podvádí. Nudí se s ní? A se mnou? Je k ní mimořádně taktní, laskavý a milý, ohleduplný až tak, že se ke mně pro jistotu ani nezná. Hraje si, baví se? Dělá si srandu ze všech zúčastněných? A ještě i sám ze sebe. Nejspíš ještě nedospěl a neví, co chce, co marně hledá? Uhání sám sebe. Celoživotní, náročný, nikdy nekončící maraton. Vlastně se podvádíme všichni tři navzájem, každý každého a nejvíc každý sebe. Čekám na zázrak, který se ne-

koná.

V těle mám jeden takový zvláštní neviditelný vy-

pínač. Slouží na přepínání do dvou poloh: HLAVA – SRDCE. Nikdy ho nemůžu přepnout na obě strany, buď jste tam, nebo tam! Klikám jednou nahoru, jednou dolů a jsem z něho zmatená. Kde se to nacházím? Kde jsem se to najednou ocitla? Chtěla jsem někdy takhle vůbec dopadnout? Ne, nechtěla! Ani náhodou! Něco takového se mi ani ve zlém snu nezdálo a dnes je můj stav smutnou, divnou skutečností. Vždycky jsem nekompromisně odsuzovala všechny ženy, které obírají napohled oddané a milující manžele o rodinu, dělí se o něho s manželkou. Právě taková jsem dnes i já. Politováníhodné, že? Jak se mi to vůbec mohlo stát? Zrovna mně. Jak to?

Zvykla jsem si na něho. Na jeho nepravidelné návštěvy, na dlouhé, často zbytečné čekání. Na jeho stabilní, jisté a nemalé, ale příjemné peníze, a úžasný komfort, které přinášejí. Zvykla jsem si nechodit do práce, ráno dlouho spát, mít se dobře a to všechno s kvalifikovaným povoláním: milenka. Mojí prací je být nonstop milá, neustále pěkná, vždy ochotná. Chodit pravidelně na místa, kde ženy zkrášlují. Mít vždycky pleť ve formě na sto deset procent, vlasy, nehty, tělo. Ale vyjma estetické vizuální podoby vlastnit i svěží mysl, která na všechno umí svižně a racionálně reagovat, aby ke mně rád chodíval, a to podle možností co nejčastěji. Aby tady relaxoval, oddychoval, nabral nové síly. K tomuto mu sloužím. Relaxační centrum. SPA.

Patří mu všechno. Byt, který koupil prý i pro mě. Zařízení. A ani ho nezajímalo, co se mi líbí. Koupil i luxusní sedačku, velkou pohodlnou postel, hromadu doplňků a vlastně… i mě…

„Mám ho ráda? Nemám?“ ptám se sama sebe dokola.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

BERMUDSKÝ TROJÚHELNÍK