Mária Blšáková

CO KDYŽ HRÁBLO JIM

Volné pokračování bestselleru „Zkrátka mi hráblo“

Co když

hráblo jim

Copyright © 2020 by Mária Blšáková

Translation © 2020 by Jiří Pánek

Cover & layout © 2020 by Jiří Pánek

Czech edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-206-1867-2

Věnování

Tuto knížku věnuji paní Frídě, nejlaskavějšímu a nejklidnějšímu člověku, jakého znám.

Dieses Buch widme ich Frau Frieda, sie ist der freund-

lichste und friedlichste Mensch, den ich je kannte.

Poděkování

V první řadě děkuji tobě, Martuško Benešová, za tvoji podporu, za miniblešky, které jsi v mém textu vychytávala, za mnoho dobrých rad a za to, že jsi mojí kamarádkou. Vám, Petře, Miriam, Inés, Marto, Moniko, Valiko, Lucko a ostatním čtenářům děkuji za věrnost i za trefné připomínky. Danielo, Lio, Hano, vám děkuji za uši, kterým jsem za poslední rok při soukromých čteních dávala pořádně zabrat. Pavle, tobě děkuji především za všechny technické záležitosti, na které jsem krátká, za soubory, formátování… celou tu španělskou vesnici. Kristínko Ježovičová, tobě děkuji, za to, že jsi dovolila své Soně hostovat v mé knize a že moje Ema mohla hostovat v tvé.

28. 4. 2013, neděle

Noční lekce od bezdomovce Ďura, kterou mi neplánoval udělit a kterou jsem si neplánovala připustit, ve mně zanechala velmi silné pocity a vyústila do zatím nejsilnější potřeby něco změnit. Musím to napravit, tentokrát to nesmí být jen prázdné sliby, které dávám sama sobě. Jsem unavená a kraťoučký spánek mě nestihl pořádně zregenerovat, ale mozek mi šrotuje na plné obrátky. Potřebuju se nějak nakopnout. Musím, abych přežila. Z úvah mě vytrhává zvonění mobilu.

„Ježíši, Emo! Neumíš si představit, jak jsem se bála.“

„Čeho zase? Naháněl tě rozzuřený pitbul, nebo se k vám někdo vloupal?“

„Srandičky? Volala jsem ti milionkrát.“

„To je zvláštní. Zmeškaných hovorů mám jen sedm.“

„Detailistko.“

„Gutalax.“

„Proč gutalax?“

„Protože taky přeháníš.“

Z Bibinýho hlasu se vytrácí ustrašeně vyčítavý tón a nahrazuje ho smích.

„Nemohla bys přijít?“ ptám se.

„Tramtadadááám!“

„A to je zase co?“

„Přece fanfára. Poprvé jsi mě sama pozvala a nemusím se ti vnucovat. Nejradši bych běžela hned, ale mám tu máti. Dovalila se včera ráno a do půlnoci s Karlem mastili karty, vzpomínaly na starý časy, rozebírali, odpouštěli staré křivdy a zalejvali se jako sazenice. Až na to, že místo vody lemtali slivovici. Stačí ti to?“

Ležím v ložnici na posteli, na ukazováček si natáčím uvolněnou nitku lemu noční košile a usmívám se.

„Přesně tak, jak jsem předpokládala. Máma teď ráno zvracela a Karel dostal průjem. Máme jeden záchod, takže jsem se celkem pobavila. Na chlastání je za potřebí pořádnýho chlapa.“

„Nebo mě.“

„Nebo tebe.“

Její šklebící se tvář si dovedu představit tak věrně, jako by stála přede mnou.

„Chtěla jsem vědět, jestli jsi tam byla – a hlavně se mě teď neptej kde…“

Měla jsem to na jazyku, i když faktem je, že vím, co ji zajímá.

„Byla.“

„A?“

„Určitě si domyslíš, že to nebylo dvakrát příjemné. Povím ti to zítra.“

„Dobře, moje milá. Přijdu okolo deváté, může být? A… ještě jedna otázka. Jedla jsi?“

Pouštím se do smíchu a Biba trpělivě čeká na odpověď.

„Ještě ne, ale slibuju, mami, že si něco dám, hned jak dovoláme.“

„Ok, děvče. Tak se odeber do kuchyně a já poskytnu první pomoc těm ubožákům. Matka vypadá jak Kristovo umučení. Naposledy se takhle střískala před několika roky na sestřiný biřmovačce. Pa, Emuško, a dobrou chuť.“

Odkládám telefon a snažím se osvobodit modrající prst. Namotaná nitka se ale nedá odtočit, a tak pořádně tahám, dokud se neroztrhne. Kus odpárané lemovky mě šimrá na stehně.

S Bibou jsem byla před šesti dny a přesto mi neskutečně chybí. Přemýšlím, čím to je, vždyť mnohokrát jsem vlastní rodinu neviděla i několik týdnů a takovejhle deficit jsem necítila.

Poznání dne: Lidi jsou jako jídlo. Někteří vypadají blahodárně jako vitamínový koktejl, jiní nám leží v žaludku a způsobujou křeče, ale z některých se člověk může doslova posrat.

Překvapuje mě, jak jsem najednou hladová. Z ledničky vyndávám tři ze čtyř vajec. Rozklepávám je o roh kuchyňské linky a vlévám do horkého oleje na pánvi. Pak mě napadne, jestli tomu jednomu, co v ledničce zůstalo, nebude bez sourozenců smutno. Dřív, než zaregistruju jeho černý řídký obsah kontrastující se žlutou tuhnoucí hmotou, udeří mě do nosu neskutečnej smrad. Mám po snídani. Šlak aby to trefil!

29. 4. 2013, pondělí

Domovní zvonek se ozývá v sedm padesát. Vím to úplně přesně, protože právě v té chvíli mi odstřihnutej nehet z palce levý nohy vystřeluje směrem k hodinám. Vítám ji zabalená v osušce a s turbanem na hlavě.

„Nemělas přijít v devět?“

„Pár minut sem nebo tam. Pojď, ať tě můžu obejmout!“

Zalomcuje se mnou a potom, vytažená na špičky, mi dává pusu na obě tváře.

„Pár minut? Vždyť ještě není ani osm.“

„No, bóže, tak jsem si asi zapomněla přehodit letní čas.“

„Bibo! Čas se měnil před měsícem.“

„Vidíš?! Říkala jsem, že jsi detailistka,“ míří na mě s hranou přísností prstem, ale koutky úst jí pocukávají.

„Udělám kafe a ty se jdi převléct.“

Vcházím do ložnice a při Bibiným zahejkání se usmívám.

„Nádherný! Emo, ty obrázky nemají chybu. Kdys to stihla?“

Natahuju si bavlněný kraťasy a velký tričko. Se spodním prádlem se neobtěžuju. Napouštím vodu do konvice a vyndávám hrnečky.

„Včera. Byla jsem trochu ve skluzu, i když jsme si s Paulem nedali žádný závazný termín. Líbí se ti?“

„Že se ptáš. Myslím, že jsem se do Gintera právě zamilovala. Mám pro zlé kluky slabost.“

Opatrně bere všechny tři kresby a já po dlouhém čase cítím hrdost. Zalévám kafe, nenápadně se podívám na prsty a potom, bůhví proč, zvedám vděčně pohled ke stropu. Jestli tam někde fakt je, ať ví, že jeho dar neberu jako samozřejmost.

„Vezmi cukr a pojď!“

Beru hrnečky a stavím je na stůl v obýváku. Biba mě následuje. Zasouvá si nohu pod zadek a já si ty svoje proplétám do tureckého sedu.

„Tak jak? Těšíš se do práce?“

„Teď už ani moc ne. V pátek mi volal Nosatec, že mám donést výpis z rejstříku trestů. To může?“

Krčím rameny. „Nevím, asi jo. Je to šéf. Netvař se tak znechuceně. Nezná tě a nemůže vědět, jestli nepatříš mezi typické Slováky, kteří mají s prací jen dva zásadní problémy. Jak z ní něco ukrást a potom zjistit, k čemu to slouží.“

Bibě zaskočí kafe a při kašlání jí z hrnečku trochu vyšplíchne. Na béžovém potahu se rozpíjí tmavá skvrna. Zděšení, které se jí v očích objevuje, se mění v pobavení, když si svlíknu ponožku, několikrát s ní místo činu přešmrdlám a házím ji směrem do předsíně.

„Neboj se, všechno bude dobrý. Nevěřím, že existuje někdo, kdo by si tě neoblíbil.“

Během pár minut se na její tváři už vystřídalo několik emocí. Tentokrát úsměv střídá dojetí. Naklání se ke mně. Doufám, že mě nechce zase tisknout?! Chce. Pro jistotu odkládá kávu a já se tvářím trpitelsky, i když její spontánní projev má své kouzlo.

„A teď ty. Jak jsi přežila setkání s tou Xantipou?“

Zhluboka se nadechuju a vyprávím zkrácenou verzi. Doufám, že mě přeruší nějakou poznámkou, ale jen tiše sedí a poslouchá.

„Jsem prostě hloupá. Je to tak.“

„Ne, jen ses zamilovala. A možná je i škoda, že nejsi hloupá. Jednodušší lidi jsou šťastnější. Ti moudřejší víc spekulují, pořád se v něčem rejpou a pořád něco zpochybňujou.“

Bere oba hrnečky do kuchyně a otáčí kohoutkem.

„Představ si, že tady stojí tři moc žízniví lidi. Jeden je z těch jednodušších, druhý je průměr a třetí super mozek. Vsadím se s tebou, o co chceš, že ten první by si s radostí napustil vodu a napil se. Ten druhý by se poohlédl, jestli někde není minerálka, nejlépe chlazená, a až potom by se napil. A ten třetí by zamračeně přemýšlel, jestli voda neobsahuje toxický látky, suspenze nebo jestli nemá vliv na korozi a tak dále…“

Do umytého hrníčku si napouští vodu a na ex ji vypije. Nechápe, proč se pouštím do smíchu. Pohledem zavadí o obal od polévky ze sáčku na vrchu plného koše a podívá se jako čert.

„Oblíkej se. Jdeme do obchodu.“

Poznání dne: Moudrost člověka nespočívá ve schopnosti přijmout a pochopit množství informací. Jde i ozdravý selský rozum.

Kolem druhý znovu sedíme v obýváku. Tentokrát nad plnýma talířema. Rybí prsty, těstovinový salát, sklenice vína, dobrá společnost a Zelená míle tvoří dokonalou kombinaci.

30. 4. 2013, úterý

Po dalším vystátí fronty na pracáku se pomalým krokem ubírám směrem k domovu. Nikdo mě tam nečeká, takže není důvod, abych spěchala. Tvář nastavuju jarnímu sluníčku a odříkáváním dětských básniček se snažím zabránit myšlenkám roztancovat jejich melodramatický balet.

Zastavuju se v obchodě a kupuju pár nevyhnutelných věcí: šampón, toaletní papír, tampóny, půlku chleba, flašku červeného a cigarety. Vsadím se, že podle obsahu nákupního košíku by nějaký šikovný psycholog, samozřejmě z Ameriky, vyprofiloval typ člověka.

„Americký vědci našli mystický bod G.“

„Ježíši, kde jsem ho ztratila?“

Vzpomínka na jedno odpoledne před léty mě na chvíli pobavila a vzápětí rozesmutnila.

Ten den si pamatuju velmi živě. Vilma se malovala před zvětšovacím zrcátkem, chystala se na další rande a já jsem jí četla z časopisu pro ženy.

Můj bod G určitě chcípnul na souchotě.

Zavírám dveře a přemýšlím nad zvláštními propojeními v mý hlavě, vždyť kdo jinej by se dokázal propracovat od nákupního vozíku téměř k sexu? Evidentně mi chybí. Škoda, že jsem si tehdy nekoupila milence na baterky. Budu to muset na další valné hromadě sama se sebou hodit do placu. Shazuju ze sebe oblečení. Zase pěkně hezky na kopu. Viktor nad tím vždycky kroutil hlavou. To svoje si vždycky pečlivě přeložil přes židli. Hrabe mi? Už jen tohle mi chybí, vzpomínat na toho bezpáteřníka. Z ledničky vyndávám misku se salátem a lžící bagruju přímo z ní.

Konec ukázky

Table of Contents

28. 4. 2013, neděle

29. 4. 2013, pondělí

30. 4. 2013, úterý