Mária Blšáková

DO ROKA A DO DNE

VĚNOVÁNÍ

Věnuji své kamarádce, spisovatelce Kristíně Ježovičové, která si v této knížce zahostovala jako poloskutečná postava.

PODĚKOVÁNÍ

Anko Galdúnová a Miro Horváte, děkuji vám za propůjčení jmen mým hlavním hrdinům. Branko Motoško, díky za technickou podporu, rady a trpělivé uši. A v neposlední řadě děkuji beta-čtenářům, kteří mě upozorňovali na kamínky v botách.

Copyright © 2019 by Mária Blšáková

Translation © 2019 by Jiří Pánek

Cover © 2019 by Michal Dočkal

Czech edition © 2019 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN- 80-206-1838-2

HENRIETA

Zpomaluji ze stovky na nulu v průběhu několika vteřin. Snažím se zhluboka dýchat. Vždyť se vlastně nic neděje, jen někdo zažehl malé mihotavé světýlko, které mi neublíží. Navzdory tomu ho pořád cítím, jako bych pro tento živel měla vyvinutý speciální senzor.

„Sviňucha jedna škemravá. Ví dobře, co dělá. Bůh jí to na soudný den spočítá. Kašlu na ni.“ Lujza pohlédne na Bianku, sestřenici našeho šéfa, a krátce mě obejme okolo ramen. Následně mizí mezi stoly přecpané pizzerie. Fascinuje mě, jak se v ní snoubí tvrdost i laskavost. V jejím podání je to dokonalá kom-

binace. Rozhlížím se okolo sebe a zachytávám Francescův zamračený pohled. Navzdory své cholerické povaze není zlý člověk a já nemám rozhodně v úmyslu přidat mu na čelo vrásku. Rychle si na tác dávám nápoje, obloukem se vyhnu zapálené svíčce a mířím k rozesmáté, spoře oděné skupince teenagerek. Nasazuji profesionální úsměv a celkem slušnou italštinou se ptám, jestli si vybrali, co budou jíst. Při zapisování objednávky mi neujde, jak si prohlížejí můj outfit skládající se z dlouhé sukně a blůzky s rukávy končícími pět centimetrů pod zápěstími.

„Půjdeme si večer zaplavat?“ ptám se za barem Lujzy. Je mojí dlouholetou kamarádkou a troufám si říct, že mě nikdo na světě nezná tak dobře jako ona. Známe se od základní školy, a i když se naše cesty na chvíli ubíraly jiným směrem, nikdy jsme na sebe neztratily kontakt. Práce servírky v Itálii byl můj nápad a bála jsem se, že mně ho bude rozmlouvat. Po gymnáziu, k velkému zklamání mé babičky, jsem neměla ambice studovat, ale Lujza na to měla. Vždycky vynikala v exaktních vědách a každý očekával, že ji nemine úspěšná budoucnost. Byl to šok, když se představy jejích blízkých nenaplnily. Jednoduše prohlásila, že se stolů nadrhla už dost a je na čase začít žít. Často se této větě smějeme, když se úplně hotové vlečeme po šichtě na ubytovnu. Myslím, že její rodina na mě za tenhle nápad nevraživě koukala, když mně ani v duchu nenapadlo, že Lujza půjde se mnou.

„Henuško, a nemohly bychom alespoň dneska přes den k vodě? Znám super zákoutí, kde nechodí moc lidí a…“

Přikládám jí prst na ústa. „Vím, jak miluješ slunce. Vím, jak ráda ležíš na pláži s časopisem v ruce a také vím, že večer, když já ožívám, ty padáš únavou. Svět se nezboří jenom proto, že ty máš ráda slunce a já měsíc.“

„I já miluju měsíc. Hlavně červenec, ale ani srpen není zlý.“

Její žertování přerušuje zvonek, který oznamuje hotové jídlo v okénku. Lujza bere dva talíře s voňavou pizzou. Já si na velký tác nakládám pět salátů cézar.

„Fuj, do psí řiti. Vidíš ty dva blbce sedící na troj-

ce?“ chrlí ze sebe Lujza o několik minut později. Nemá ve zvyku takhle nadávat.

„Doufám, že tě nebalili?“ usmívám se chlácholivě. „Lujzo, Italové jsou zkrátka takoví. Vyznávají ti lásku, říkají, že neviděli krásnější ženu, než jsi ty, a o metr dál hustí to samé do jiné ženy. Už sis na to mohla zvyknout. Flirtování je součástí mentality domorodců. Možná i součástí místní kultury.“

„Ale hovno, milá zlatá. Jen se tam podívej. Už jsi viděla zrzavého Itala? Ani kdyby zkřížili místní krasavici s kokršpanělem, neporodila by takového zrzouna.“

Zase odbíhá a nechává mě s duší naplněnou smíchem a nadskakujícími rameny. Beru čtyři talíře se špagetami, a když se na place míjíme, ptám se, čím ji ti Rusové pobouřili. Překvapeně se zatváří. Za barem se ptá, proč si myslím, že jsou to Rusové.

„Podívej, máš pořádně prořízlý jazyk, ale navzdory tomu jsi dost blahosklonná a tolerantní. Tahle restaurace je blízko kempu s karavany. Pro Němce a Angličany je to pod úroveň a ze šestiroční praxe vím, že nejvíc roztrhaný jsou právě Rusové.“

„Má to logiku, ale co se týká mužů, na jeden super drzý národ jsi zapomněla.“

Nevěřícně na ni vyvalím oči. „Snad ne naši?“

„Jasňačka,“ dělá obličej, „Slováci jak řepy, se vším, co patří k jejich koloritu. Ten ryšavec říkal, že by do mě zasunul penis s takovou silou, až by mně vylezl z nosu. S těmi pár centimetry, co má v gatích, by mi ho musel strčit do levé dírky a probořit přepážku.“

Přitlačím si obě dlaně na pusu, abych se nerozesmála nahlas.

„Jak víš, že ho má malýho?“

„Podle průzkumů mají nejsilnější řeči právě chlapi s malejma ptákama.“

Lujza odchází s kamennou tváří na plac a já se se smíchem krčím pod barem. Vteřinu na to Francescovi nepřesvědčivě vysvětluji, že mi tam spadlo euro.

„Jak jsi zareagovala?“ ptám se, když mířím do zadní části restaurace se třemi porcemi tuňákového rizota.

„Tvářila jsem se, že nerozumím. Takovejhle sprostej hřib mi za to nestojí.“

Má pravdu. Kdysi, když jsme v Itálii začínaly, jsme měly z každého krajana radost. Teď často děláme, že nerozumíme, ale to, co se ozývá od stolu číslo tři, pohne žlučí dokonce i mně.

„Hej, lesby! Mohly byste pohnout těma pěknejma řiťkama, než vám zákazníci chcípnou hlady?“

Otáčím se jejich směrem. Lujza mě chytá za rukáv, ale ne dost silně, aby mě zastavila.

„Hai un testamento?“

Muž s ryšavými vlasy se zazubí. „Chtěl bych ti to udělat zepředu i zezadu, miláčku. Bude ti stačit pár eur?“

Pohledem přecházím z jednoho na druhého. Tmavovlasý muž s ulízaným účesem se tváří rozpačitě, ale jeho společník se pořád šklebí. Nahnu se nad stůl a promluvím svou mateřštinou.

„Myslím, že člověka člověkem dělá právě to, že se chová lidsky i tam, kde si myslí, že mu nerozumějí. Je mi smutno z toho, jaký obraz o naší zemi tady vytváříte, ale… zbývá mi vás jenom politovat, protože za to, jací jste, pravděpodobně nemůžete.“

ALAN

Tuhle dovolenou mně byl čert dlužný, ale zlobit se můžu jen a jen na sebe. Neměl jsem se nechat přemluvit. Petr moji posedlost prací už dlouho vyhodnocuje jako zahánění smutku po ex a neustále hučí, že musím začít žít. Nechce se mi kolem dokola vysvětlovat, že je všechno jinak. Jsem praktický a systémový člověk. Vždycky jsem byl. V přístupu k práci, k penězům i ve vztazích. To poslední beru jako bolavý zub. Když se nedá spravit, je třeba ho vytrhnout. Podle toho jsem se i zařídil. Lidé zbytečně plýtvají energií na věci, ve kterých už nic nezmohou.

Petra jsem poznal asi před deseti lety. V ulici, kde bydlí, jsem si koupil pěkný, ale zanedbaný dům. Čekala mě hromada oprav a on má stavební firmu. Své služby mně nabídl sám. Je to ten typ, který byl všude, všechno ví, u každého se přimluví. Rozhovor s ním je vždycky jako jízda na horské dráze. Jednou se hlučně směje, potom se rozkřičí, nebo vystartuje po nějaké ženské. Nejhorší je, když se pustí do politikaření. Nestranný, méně bystrý posluchač by předpokládám i zakřičel: „Pe-tr, na-hrad! Pe-tr, na-hrad“! Vždyť jak by také ne, když přesně ví, jak řešit utečeneckou krizi, třenice v parlamentu či nezaměstnanost. Na mém domě ale odvedl kus poctivé práce, a dokonce mi dal i slevu. Na oplátku jsem mu nabídl své právnické služby, ale jen jsem ho tím rozesmál. Ženit se nehodlá, na dědictví je sám a papíry má v pořádku. Když jsem si před šesti roky bral Moniku, neodpustil si poznámku, že moje vyvolená není ženou pro jednoho muže. Dost mě to překvapilo, ale ukázalo se, že měl pravdu. Při jedné oslavě jí neodolal ani Petr. Načapal jsem je v zahradě. Bylo víc jak jasné, že svými jazyky netrénují šerm. Chvíli jsme spolu nemluvili. Potom přišel s lahví slivovice. Měl hromadu řečí o tom, že jsem velký suchar a že o nic nejde.

Petr je opravdu zvláštní exemplář s vrozeným nerespektováním hranic. Navzdory tomu ho mám celkem rád. Možná i proto, že v právnické komunitě se to hemží suchary jako já. Většina z nás humor konzumuje, ale neumíme ho produkovat. Dneska to ale pořádně přehnal. Naštvaný vycházím na rozpálenou ulici.

„Ale no tak, Alane, tak se neurážej, vždyť jsem jen trochu flirtoval.“

Nevěřícně se k němu otáčím. „Flirtoval? Tohle ty považuješ za flirtování? Vnucoval jsi svýho ptáka, urážel pětieurovou nabídkou a…“

„Počkej, počkej. Uznávám, že jsem to s těmi pěti eury přehnal, měl jsem nabídnout alespoň dvacku. Určitě by se tvářily přívětivěji.“

Směje se a já mám na jazyku, že takhle se chovají kluci ze střední, ne chlapi před čtyřicítkou, ale vím, že by to bylo marné. Jsme tu šest dní a nápadu na dovolenou lituji už alespoň dvacetkrát.

„Jdu do hotelu. Potřebuju dospat včerejší noc. Jistě se zabavíš i sám. Už chápu, že ses neoženil. Žádná by s tebou nevydržela.“

Zkouším se trochu odreagovat, ale on je najednou úplně vážný.

„Zato na tebe se lepěj jako včely na med. Svým znuděným ksichtem jsi dokázal Moniku otrávit za čtyři roky a za další dva jsi si nebyl schopný najít ani píchačku. Ale co by se taky dalo očekávat od naškrobeného paňáci, kterej se narodil se zlatou lžičkou v hubě a o nic se sám nemusel přičinit?“

Stojím tam a nevěřím vlastním uším. Odjakživa jsem introvert. Monice tahle moje uzavřenost překážela asi nejvíc ze všeho. Navzdory tomu, že jsme s Petrem sousedi už pěkně dlouho, téměř nic o mém životě neví. Jak může vymýšlet takové teorie. Asi je pravda, že můžete člověka potkávat celé roky, můžete s ním strávit hodiny, ale když s ním nestrávíte nepřetržitě několik dní, nevíte, co se v něm skrývá. Mám chuť sbalit si kufr, ale nechci se chovat jako hysterická ženská. Otáčím se k němu zády a mířím k hotelu. Ještě, že jsme sehnali jednolůžkové pokoje. Na balkóně si zapaluji cigaretu a po studené sprše usínám jako podťatý. Vstávám až v sedm. Prospal jsem čas večeře a žaludek se teď o svá práva hlásí pořádným kručením. Oplachuji si tvář studenou vodou a do tašky si dávám ručník. Najím se ve městě a pak si skočím v klidu zaplavat. Venku je stále horko a spousta tlačících se lidí. Sedám si na terasu nedaleké restaurace, objednávám si cannelloni zapečené v rajčatové omáčce a pozoruji dav. Italská kuchyně mně vždycky moc chutnala, takže když jsem už tady, alespoň něco si vychutnám.

Po jídle jdu pomalu k molu. Není kam pospíchat. Na pláži se vyzouvám. Písek už není tak horký jako přes den. Nohy se mi do něj boří. Je to příjemné. Pod chodidly cítím úlomky mušlí, krabů i vyplavené řasy. Mohl bych se vrátit na suchý písek a vyhnout se naplaveninám, ale to bych se připravil o zpěněné vlny, které mně omývají chodidla. Pozoruji mihotající se hladinu. Vzbuzuje respekt a obdiv. Dokonalý zázrak přírody. Okolo přeběhne smějící se pár. Drží se za ruce a já na chvíli cítím něco, o čem jsem byl přesvědčený, že mi je na hony vzdálené. Závist. Nejsem romantik. Za celý svůj život jsem ani jednou nevyslovil slovní spojení jako je z hloubky své duše, z celého srdce, nebo dýchal bych za tebe. Pod slovem láska si představuji úctu a respekt, ale teď mám pocit, že mně v životě něco podstatného uteklo. Pohled mi padne na něco lesklého v písku. Skláním se a zvedám kroužek ze žlutého kovu. Prstýnek. Možná ho zahodil někdo zklamaný. Nebo někomu sklouzl z prstu a teď ho marně hledá. K čertu, co je to se mnou? Chytil jsem nějaký virus sentimentality?

Zastavuji se a rozhlížím se kolem sebe. Nádhera. V téhle hodině jsem u moře ještě nebyl. V dálce vidím ženu. Sedí na zemi na skrčených kolenou a ve tváři se jí odráží červená záře. Rukama se opírá o zem. Má dlouhé tmavé vlasy. Přesně tak si představuji mořskou pannu. V duchu si zaťukám na čelo, ale nohy se jejím směrem ubírají samy. Ještě víc zpomaluji. Bojím se, že ji vyplaším a připravím se o… O co? Zpozorovala mě. Jestli mě neklame zrak, usmála se.

„Buona sera,“ řeknu. Chvíli na mě pohlíží a potom se zatváří pobaveně.

„Dobrý večer. Přišel jste se podívat na západ slun-

ce?“

Vidí moje překvapení, a tak dodává: „Ravioly plněné masem a zeleninou.“

Chytám se zahanbeně za čelo. Znovu se omlouvám za svého přítele, ale nedodávám nic, čím bych ho dostal do trochu lepšího světla. Nezaslouží si to. Pravdou je, že je hulvát.

„Přišla jste si zaplavat?“ ptám se a posuňkem naznačuji, jestli si mohu přisednout. Přikývne, ale vyhrnutou sukni si stahuje až ke kotníkům.

„Ano, přišla. Ale musí ještě o kousek klesnout.“

Nechápu. Prst namíří k rudému slunci, ze kterého je vidět už jen půlka.

„A vadilo by vám, kdybych si zaplaval s vámi? Nebojte se, nejsem žádný vrah ani násilník.“

Nahlas se zasměje. Podává mi ruku a říká své jméno. Jmenuje se Henrieta. Když řeknu své, přiloží si dlaň na ústa v marné snaze skrýt své pobavení. Potom mi vysvětluje, že sousedův pes se také jmenoval Alan. Ne že by se jí to jméno nelíbilo, ale… ale k člověku se jí jaksi nehodí. Najednou se cítím uvolněně a velmi příjemně. Z tašky vyndávám krabičku cigaret. Ve chvíli, kdy škrtnu zapalovačem, se doslova vymrští. Jsem si jistý, že ji něco poštípalo. Tváří se zmateně a vystrašeně. Ptám se, kde ji bolí.

„Ne, ne… neboj se, jsem v pořádku. Jen…, jestli tě smím poprosit, nemohl by sis zapálit později?“

HENRIETA

Zbožňuji Apulii. Očarovala mě hned, jak jsme s Lujzou před lety poprvé vystoupily z autobusu. Mnoho únavných hodin zmizelo jako švihnutím čarovného proutku. Obrovské olivové háje, mandlovníky, nekonečná rovina, která očím dovoluje, aby se daleko rozeběhly. Mám ráda tuhle krajinu i zdejší lidi. Rozmlouvají hlučněji, než jsem byla zvyklá z domova, ale o to srdečněji. Mají v sobě vášeň a… oheň v duši. Jediný oheň, který mě neděsí. Lujza se mému přesvědčení, že jsem v Lecce prožila jeden z minulých životů, směje. Ale jak si mám vysvětlit tu blízkost a klid, který mi toto místo poskytuje? Pozoruji zapadající ohnivou kouli a doslova si užívám samotu. Pláž je téměř liduprázdná. Už jen několik minut a shodím ze sebe šaty, pod kterými schovávám poznamenané tělo, které mi navždy bude připomínat moji největší životní ztrátu.

Ze vzpomínek, které se ještě nestihly vytratit, mě vytrhává blížící se mužská postava. Zdraví mě italsky. Koutky úst mně automaticky vybíhají nahoru. Kdybych tu potkala papeže v tangách, překvapilo by mě to méně. Neumím odhadnout, jestli je mu příjemné, že poznal, kdo jsem, nebo naopak. Jeho tvář je dost nečitelná. Ptá se, jestli si může přisednout. Nepočítala jsem se společností, ale proč ne? Dozvídám se, že se jmenuje Alan. Omlouvá se za neotesané způsoby svého přítele, ale ty jeho mě nutí, abych ledabyle mávla rukou. Nikdo nemůže za chování jiných.

„Už je dost nízko?“ ptá se a bradu vystrčí k vodní hladině. „Jdeme?!“

Vstávám. Zbavuji se oblečení a běžím do náruče slané, třpytivé tekutiny. Plavu s jistotou a beze strachu, vědoma si toho, že hlubiny lidského bytí jsou mnohem nebezpečnější než voda, ve které nedosáhnu na dno. Cítím radost a svobodu. Bůh určitě stvořil dokonalejší věci, než je člověk. Alanova hlava se objevuje blízko mě.

„Můžeš?“

„Jasně. Jsi si jistý, že až se budeš topit, budu mít dost sil na tvoji záchranu?“

Vyšplíchne mým směrem proud vody, ale já se mrštně potápím.

„Kde ses naučila takhle plavat? Jsi jako delfín.“

Představuji si, jak vyskakuji nad vodní hladinu za rybkou, kterou mi v obrovském bazénu nabízí někdo v neoprenovém obleku, a rozesměji se.

„Předpokládám, že je to pozůstatek z prenatálního období, když jsem byla odkázaná na to přežít v plodové vodě celých devět měsíců.“

Dnešní večer je zvláštní. Zdá se, že i tma je nějaká jiná. Taková namodralá. Alanův úsměv v ní svítí, jako by měl ústa natřená fosforem.

Konec ukázky

Table of Contents

Henrieta

Alan

Henrieta