Mária Blšáková

P E D O F I L

S úctou a poděkováním věnuji všem učitelům.

Na to, aby zlo zvítězilo, stačí málo:

aby dobří lidé nedělali nic.

– EDMUND BURKE

Copyright © 2020 by Mária Blšáková

Translation © 2020 by Jiří Pánek

Cover © 2020 by Michal Dočkal

Czech edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1886-3

Prolog

Z neklidného spánku ho probudil zvuk řinčícího skla. Tělo se mu vymrštilo do sedu a roztřáslo se. Chvíli seděl a naslouchal. Zpocené pyžamo se mu lepilo na studenou kůži a v uších mu začalo pískat. Kdysi noci miloval. Byl to čas na načerpání sil do dalšího dne. Čas na přitulení se k hebkému Eliščinu tělu. Čas, kdy už nic nemusel, jen to, co chtěl. Dlaní zlehka přejel po polštáři vedle sebe.

„Moc mně chybíš,“ zašeptal do noci jako mnohokrát předtím. Pomalu vstal. Oblékl si župan, který mu ležel u nohou, a přistoupil k oknu. Vnější skleněná výplň byla rozbitá. Na ulici, ve slabém světle pouliční lampy, se mihl stín. Obul se a vyšel z domu. Na cestě uviděl nějaký lesklý předmět. Asi pozůstatek po nočním návštěvníkovi. Šel po chodníku až k vratům a otevřel je. Sehnul se pro sprej s barvou. No co, chuligáni vždycky byli a budou. V dětství také nebyl andílek. Vrátí se do postele a zítra ráno doveze okno ke sklenáři. Otočil se k domu a v tom to uviděl. Přes celou levou stranu plechových vrat do tmy svítil nápis „Pedofil“.

„Dobré ráno, kolego. Tak se nám konečně blíží víkend.“

Filip stál u okna sborovny, pozoroval nedaleký les a dlaně si hřál o hrnek s čajem. O tom, že se přiblížila Hedvika, věděl dřív, než se ozvala. Její agresívní parfém ho před časem vždycky rozkýchal, ale už si na něj zvykl. Hodil se k ní. K její povaze, stylu oblékání i k vyjadřování. Když před dvěma roky nastoupila na post chemikářky a fyzikářky, mužské osazenstvo z ní bylo paf. Dokonce i školník Kováč, který několik let prosil Boha, aby už přišel čas penze, se najednou zdráhal odejít. Měla kolem čtyřiceti, ale klidně by mohla deset let zatajit.

„Rukulíbám. Koukám, jak se les zazelenal, a těším se, až se s Šaríkem odpoledne projdeme.“

Sklonila hlavu, koketně se usmála a zpoza brýlí mu zkontrolovala snad i oční pozadí.

„Nemůžete se věčně toulat jen se psem, pane Jašku. Život je tak krátký. Jeden den tu jsme a dru-

hý…,“ zarazila se. „Samozřejmě je to vaše věc, ale kdybyste mě na tu procházku chtěl pozvat, prozradím vám, jakou odpovědnost byste dostal.“

Flirtovala s ním, přestože by klidně mohl být jejím otcem.

„Jste milá, Hedviko. Tuto pozornost vám ten nahoře jistě připíše k dobru.“

Podíval se na hodinky, poodešel k dřezu a umyl hrnek. Za pět minut bude zvonit. Sebral si plášť, který nosil, když měl se žáky v dílně pracovní vyučování, a odebral se do třídy.

⁎ ⁎ ⁎

Telefon několikrát zazvonil, ale bez odezvy. Dominik takovéto chvíle nesnášel. Podněcovaly jeho mozek ke katastrofickým scénářům. Nejčastěji se mu vybavila postava ležící někde v kůlně, nebo v hospodě s infarktem myokardu.

„Nech to být,“ pošeptala mu do ucha Alice, „vždyť víš, že se rád toulá, a znáš i tu jeho teorii, že mobily do lesa nepatří. Zavoláme později. Pojď se najíst.“

Vstal z křesla. Cestou ke stolu mu ruka bleskově vyletěla k Elišce, ale lžičku, která přistála na čele jejího bratra, už zastavit nestačil.

„Au! Jsi blbá, ne!“ Kamil si na bolavé místo přitlačil dlaň a ukřivděně se na sestru podíval.

„Jenom jsem chtěla vědět, jestli se ti udělá taky tak velká boule jako Tomovi, když ho bouchne Jerry.“

Alice se s rukou na puse obrátila k lince. Dominik se už chystal pětileté recidivistce, která na o dva roky starším bratrovi spáchala násilí, promluvit do duše, ale zachránilo ji zvonění telefonu.

„Ahoj, synku. Kde hoří?“

Dominik se s úlevou svalil zpátky do křesla. Po matčině smrti jako by si s otcem vyměnili úlohy. Najednou byl on ten, kdo se strachuje a otravuje telefonováním. Tolikrát mu už navrhl, aby se k nim nastěhoval. Všem by bylo veseleji, i práce by se pro něho našla, ale pokaždé to skončilo stejně. Verze, že možná na důchod, byla nejshovívavější, ale Dominik věděl své. Viděl, s jakou láskou se dotýká věcí, které patřily mámě. V domě, ve kterém prožil krásné dětství, má otec kořeny dlouhé jako stoletý dub.

„Jenom jsem chtěl… chtěl jsem se zeptat, co máš v plánu na příští víkend.“

„Potřebuješ s něčím pomoct?“

„Ne, jen mě napadlo, že by nebylo od věci trochu se po zimě zregenerovat někde v Trenčianských Teplicích.“

„Výborný nápad. Určitě jeďte. V obchodě jsi od rána do večera a Alici to také udělá dobře.“

„Ne, tati, nepochopil jsi to. Myslel jsem, že bychom mohli jet my tři. Ty, já a Alice. Sauna, masáž nebo vířivka by tvým bolavým kloubům udělaly určitě dobře.“

Telefon na chvilku oněměl. Dominik si uměl živě představit, jak si otec prsty zajel do stříbrných vlasů, jejichž hustotu po něm, bohužel, nepodědil.

„A co děti?“

„Dali bychom je k Aliččiným rodičům. Jsou už velcí, tak se nebojím, že s nimi babička s dědou dva nebo tři dny nevydrží.“

„Mám lepší nápad. Děti přivezte sem a jeďte rozhodně s Aličkou sami. V rodinném domě si užijí víc zábavy než v paneláku u tchána s tchyní. Po smrcích v zahradě lezou veverky. Eliška se zjančí, až je uvidí, a Kamil postaví do latě Šaríka. V zimě jsme oba nějak zlenivěli. Večer si něco přečteme, s Kamilem napíšeme úkoly.“

Syn ztichl. Nebyl to zlý nápad, ale rád by otci dopřál trochu oddychu. Poslední dobou se mu zdál nějaký jiný. Pohlédl na ženu a zakroutil hlavou. Rozpřáhla ruce v rezignovaném gestu.

„Mám šanci, že si to rozmyslíš?“

„Ale tak, Niny. Víš, že na takové věci já nejsem. Navíc bych se mezi vámi cítil jako slon. Jste mladí. Potřebujete být také sami. Vyřádíme se na čerstvém vzduchu a vy se zrelaxujete.“

Dominik se navzdory zklamání pousmál nad oslovením, které otec použil. Niny mu říkali v dětství. Tato přezdívka vznikla v dobách, když neuměl vyslovit své jméno.

„Dobře, tati. Nebudu tě lámat. Ale i tak si myslím, že bys měl trochu vysadit a myslet víc na sebe. Probereme to se ženou a dám ti vědět. Pěkný večer.“

⁎ ⁎ ⁎

„Vítejte, pane učiteli. Posaďte se!“ Ředitelka školy ukázala na židli a sama se hřmotně svezla na svoji. „Potřebuji s tebou něco probrat.“

„Jsem jedno ucho. S čím ti pomůžu?“

Ředitelský výraz jí okamžitě změknul. Alena a jeho žena Eliška byly roky nejlepší kamarádky. Dělily se o bylinky, recepty i o vzorky na štrikování. Když nastoupila na post ředitelky, občas mezi řečí utrousila, že by se na to místo hodil víc. Když Eliška onemocněla, uvědomil si, jak dobře udělal, že se o toto místo i přes tlak kolegů neucházel. Na ředitelských bedrech je příliš povinností a on potřeboval být co nejvíc s manželkou. Čelo se mu při vzpomínce na těžké časy srazilo do harmoniky. Nahnula se a rukou mu přejela po rameni.

„I mně chybí. Nemine den, abych na ni nemyslela.“ Promnula si artritidou pokroucené prsty a přešla k věci.

„Šimon odchází. Zlé jazyky tvrdí, že ho tím svým věčným nadbíháním vyhnala Hedvika, ale pravda je…,“ nahnula se k němu blíž, „že se bude ženit. Hudebku ve městě povede dál a bude dávat i soukromé hodiny, ale chce trávit víc času s nastávající. Potřebuji, aby ho někdo zastoupil.“

Filip vytřeštil oči. „Hudebku? Nikdy jsem ji neučil. Nevím, jestli…“

„Ale zvládneš. Umíš hrát na housle i fujaru a zpíváš také… řekněme, že obstojně.“

Její hlasitý smích přerušil záchvat kašle. Tvář se jí okamžitě rozhořela. Pramen řídkých mahagonových vlasů si zasunula za ucho. Filip si uvědomil, že v poslední době vypadá unaveně a její chůze je nemotornější než obyčejně. Záskok by potřebovala spíš ona.

„Neboj, jen dokud někoho nenajdu. Děti na prvním stupni jsou zlatíčka a ty to s mrňousy umíš. Důkazem toho je, že jako jediný učitel na škole nemáš přezdívku. Jde jen o několik hodin týdně.“

Těžkopádně se postavila a podala mu ruku. Vždycky byla zvláštní směsicí oficiality a lidskosti. I když byli kamarády a tykali si, na půdě školy ho vždy oslovovala pane učiteli, nebo pane Jašku.

„Dobře, vezmu to,“ stisknul jí podávanou ruku, „a ty se šetři. Svět nestojí a nepadá na jednom člověku.“

Nadzvedla ramena jako malá holka a souhlasně přikývla.

⁎ ⁎ ⁎

„No sláva. Už jsem si myslela, že nejsi doma,“ řekla radostně Hedvika a vřítila se k Janě do bytu. Domácí paní jen těžko skrývala nevoli.

„Proč občas i nezavoláš? Co když bych měla náhodou jiný program?“ odvážila se protestovat.

„Tvůj program jsem právě potkala na ulici. Vsaď se, že uhádnu jeho momentální souřadnice!“ Hedvika přešla do kuchyně a vyšla na balkon.

„Poprosím jedno nesko bez cukru a bez mléka,“ zadala objednávku a chvíli na to se jí od pusy valil dým.

„Proč nesladíš?“ zeptala se Jana od linky. „Já bych hořkou nevypila.“

„Já zase sladkou. Víš, co cukr dělá s pletí?“

„A víš, co s ní dělá kouření?“

„Jé, moje zlatá, nějaké radosti je třeba si ponechat. Nemám děti ani chlapa. Sex jsem neměla ukrutné dva týdny.“

Jana vytřeštila oči a Hedvika se rozesmála.

„Myslím, že na tom jsi hůř než já, i když chlapa máš.“ Rukou jí odhrnula vlasy z čela. „A zdá se, že to tvé pleti škodí víc než cukr nebo cigareta.“

Jana se odvrátila, ale nesnažila se to zamluvit. Bála se Viliho, když byl v ráži, ale ještě víc se bála samoty. Když se před šesti lety, hned po maturitě, vydal syn s kamarádem za prací do Austrálie a už se nevrátil, myslela si, že se zblázní. Každodenní emaily zřídly na několik řádek měsíčně. Na lepší se lehce zvyká a o to rychleji se z mysli vytěsní to zlé. Viliho jí před třemi roky poslali z vodoinstalatérské firmy na opravu bojleru. Byl šarmantní a nabídl jí, že se po šichtě podívá i na těsnění v kohoutcích a pročistí odpady. Za dva týdny „pročistil“ i učitelku slovenštiny, která se mu odměnila teplou večeří a vlídným slovem. Vil byl věčně nespokojený starý mládenec. Rozčilovala ho vláda, rostoucí ceny, stagnující platy, sousedé a tisíc dalších věcí. Trpělivě ho poslouchala a občas něco i přidala, aby měl pocit, že ho chápe, že je na jeho straně. V podstatě jen přetransformovala něco ze svých opatrovatelských schopností někam jinam.

Laco ji už nepotřeboval. V Austrálii si s kamarádem otevřeli surfingovou školu a dařilo se jim. Ani mu neměla za zlé, že vypustil z hlavy domov, matku, která vždy myslela jen na jeho dobro, i astronomickou hypotéku, kterou si vzala na koupi dvoupokojového bytu a kterou platí stále s většími těžkostmi. Marně čekala, že jí Vil pomůže. Žil pohodlným životem u svých rodičů a často vykřikoval, že by si ženskou na krk neuvázal za nic na světě. Přesto se po jejím bytě povalovalo stále víc jeho věcí. Vztah bez závazků mu maximálně vyhovoval, ale Janě ještě víc ztenčoval peněženku.

Když přišla první facka, první odprošování a kytice růží, dojetím sklonila hlavu a odpustila mu. Vždyť frustrace často vyústí do násilí a on ji miluje. Je o sedm let mladší, a přestože by mohl mít skoro každou, je s ní. Vybral si ji.

„Měla bys ho poslat k čertu. Přisál se na tebe jako klíště a k tomu tě ještě mlátí. Najdi si někoho, kdo si tě bude vážit a kdo bude umět i dávat, ne jen čerpat benefity pro sebe.“

„Se ti to mluví. Jsi mladá, krásná a…“

„Bla, bla, bla… Jsem o pět let mladší. To nic není. Mladá jsem, protože se o sebe starám. Také bys se sebou měla něco udělat.“ Zatlačila nedopalek do popelníku a přešla do kuchyně. Zvedla hrníček, přivoněla k němu, ale nenapila se. „Hm… Káva je po sexu druhá nejlepší věc. Podívej, něco jsem přinesla.“

Z tašky vyndala dva katalogy s kosmetikou a spustila.

„Tohle dokonale vyčistí pleť, tohle zrevitalizuje a nakopne obnovovací proces. Tohle dodá ochablé pokožce kolagen, a když budeš užívat i výživný doplněk, omládneš zvenčí i zevnitř. Tahle neforemná podivnost,“ vstala a prohrábla Janino prošedivělé pápěří, „potřebuje také zreinkarnovat. Zastřihnout, přebarvit, dát masku, kondicionér a něco, co vzbudí dojem objemu. A když k tomu přidáš jiskru v oku, kterou v tomhle katalogu bohužel nenajdeš, budeš neodolatelná.“

„Hedvi, tobě se to říká. Šarm a jiskřičky ti sudičky nadělily, už když jsi byla v mámině bříšku. My, šedivé myšky…“

„Přestaň plácat, Jani. Každý je strůjcem svého štěstí. Dej se do pořádku a potom se poohlédni po někom lepším než je ta tvoje hnida.“

„A můžeš mi poradit kdy a kde? Dopoledne učím a v odpoledních hodinách uklízím školu. Večer jsem ráda že…“

„… že se můžeš kroutit okolo toho cizopasníka. Říkám ti, sténání a alibizmus ti nepomůžou. Pro začátek musíš pozvednout hlavu. A… koupit si tyhle vyživující pleťové kapsle.“

Jana se v rozporu se svým vnitřním rozpoložením rozesmála na celou kuchyni. „Zbláznila ses? Třicet čtyři euro a devadesát centů. Kde bych na to asi vzala?“

Hedvika ukazováčkem zamířila ke koši, kde stálo několik prázdných lahví od piva. „Vzpamatuj se, holka. Krása vychází z vnitřku a způsobuje ji spokojenost a vyváženost. Nenech se využívat. Ani psychicky, ani finančně. Nikomu ruce nevyrostly z prdele. Ať se ten chrapoun o sebe postará. Věř mi, že to, co mu poskytuješ, daleko přesahuje to, co ti dává on. Samota není tak strašná, jak si myslíš. Můžeš mít rozházené boty, jíst, kdy chceš, a mít sex bez toho, abys po někom uklízela zvratky a fungovala jako boxovací pytel. Jsi rozvedená, ale přesto jsi neustále v zajetí nějakých chapadel. Třeseš se o Laca, ale ten ti osral paty hned, jak z téhle mizérie vypadl. Shovívavě opakuješ, jak svému ex přeješ všechno dobré, ale on by tě utopil i v kapce rosy. Buď konečně svobodná se vším pozitivním, co tenhle svět přináší. Mít dobré vztahy neznamená být mučedníkem. Právě naopak. Vědí, že si k tobě můžou všechno dovolit.“

Jana poprvé zalitovala, že si Hedviku pustila k tělu a občas se jí svěřila. Prsty si z obou stran přiložila na spánky. Opakovaná přednáška na úrodnou půdu nepadla, právě naopak. Ležela jí v žaludku jako vřed. Od dětství se cítila jakási nedostatečná a všechno si musela zasloužit minimálně dvojnásobně. Hedvice se to radilo, když neměla závazky a muži pro ni vždy byli jako spotřební zboží. Co může primabalerína, která se stará jen o sebe, vědět o skutečném životě?

„Už jsem stará na to, abych se měnila. A muži? Všichni jsou jako velikonoční vajíčka. Skořápka jinak nabarvená, ale uvnitř je to stejné,“ zamrmlala s nevolí.

„Mýlíš se, Jani,“ mrkla Hedvika šibalsky. „Svět je plný super chlapů, jenom je třeba se rozhlédnout.“

„Já vím jen o jednom,“ řekla potichu do hrnečku.

„Ten je pro tebe příliš starý,“ zavrčela Hedvika.

„Počkat! Vždyť ještě nevíš…“

„Určitě jsi myslela Filipa. Říkám, že je pro tebe starý.“

Jana se ironicky ušklíbla. „Hedvi, už i školní mouchy si bzučí, že po něm teď jdeš. Když není starý pro tebe, neměl by být ani pro mě, když jsi mladší.“

„Tady nejde o věk, holka, ale o to, co kdo potřebuje. Já jsem si v životě užila dost a teď by se mi hodilo zázemí v náručí neturbulentního chlapa. Ty se ale potřebuješ vycválat a pořádně si užít bez toho, abys chudáka po prvním vpichu adoptovala, rozumíš? Musíš toho debila…,“ zamířila prstem zase k lahvím u koše, „…poslat k čertu a konečně začít žít po svém.“

⁎ ⁎ ⁎

„Tohle je jedlička. Jmenuje se tak náš soused z přízemí. Mamka říkala, že jsou stejně pichlaví.“

Eliška prsty jemně přejela po jehličí a hraně vyjekla. V ten den byla jako pytel hyperaktivních blech. Odběhla, skákala na jedné noze, potom se chvíli kroutila.

Přecházeli pod lesem, ve kterém se všude bělaly sněženky. Na druhé straně chodníku stálo několik prolézaček a zařízení na cvičení.

„Dědo Filipe, jmenuji se Eliška, protože jsem mazaná jak liška?“

Kamil znechuceně zakroutil hlavou a Filip se rozesmál. Narovnal jí čepici a vyhrnul límec bundy. Přestože bylo slunečné počasí, občas zafoukal ostrý vítr. Kývl k nedaleké lavičce a posadil se. Šarík je radostně švihal ocasem po nohách.

„Chtěli byste vědět, jak vznikly přezdívky? Jestli ano, tak poslouchejte.“ Objal je kolem ramen a přitiskl k sobě.

„Kdysi dávno byla jen křestní jména, nebo se používalo: František – syn Matějův, Karel – syn Tomášův. Později se k nim přidaly i přezdívky, které pomohly lidi odlišit. Latinské přísloví Nomen omen říká: Jméno je znamení. Například: Jan Hluchý nebo Karel Chromý. Příjmení vznikala i podle toho, odkud lidé pocházeli: Ondřej z Muráně, Pavel z Hradiště. Nebo podle řemesla: Juraj Kovář, Miroslav Tkadlec, Benedikt Pekař. Znáte někoho s příjmením, které je odvozené od povolání?“

„Můj kamarád se jmenuje Hrnčíř,“ řekl Kamil.

„A teta pošťačka se jmenuje Zajícová.“

„Ty hloupá, zajíc není zaměstnání, ale zvíře.“ Kamil se škodolibě zasmál a Filip zvedl ukazováček.

„Hloupý je ten, kdo se na nic neptá a nesnaží se naučit něco nového. Děkuji, žes mně připomněla další skupinu příjmení. Těch zvířecích existuje nekonečné množství – Liška, Sokol, Srnka, Vrabec… Také barevných, odvozených od květin nebo vzniklých z přídavných jmen. Lenivec, Plačka, Smutný. Lidé jsou skvělí pozorovatelé a rychle odhadnou, co koho vystihuje.“

„Ty by ses měl jmenovat Kamil Protivný,“ šťouchla do bratra Eliška. Uhnul a zle se na ni podíval.

Filipovu pozornost najednou upoutal zvuk vycházející z lesa. Zněl jako dětský pláč.

„Tiše!“ přitlačil si prst k ústům. „Počkejte tu na mě. Zůstaň, Šaríku!“

Vykročil k lesu a znovu se zaposlouchal. Vzlykot zesílil. Hnaný nepříjemným tlakem v žaludku přidal do kroku. Po několika metrech uviděl malého chlapce sedícího na pařezu. Boty i kalhoty měl zašpiněné od bláta a obličej si ukrýval v dlaních.

„Hej, chlapče,“ promluvil na něj potichu, „stalo se ti něco?“

Pláč ustal. Drobná postava potáhla nosem, utřela si tvář do rukávu, vstala a začala utíkat. Rychlým krokem ho následoval. Po několika metrech chlapec vyběhl na chodník pod lesem. Když Filip sestupoval dolů z kopce, podklouzla mu na promáčené zemi noha a téměř vrazil do zavalité mužské postavy.

„Hej, chlape, dávej pozor! Respekt se získává, ne nahání,“ zasmál se opile.

Filip pohlédl směrem, kterým chlapec běžel, ale už byl pryč. Na chvíli se zastavil u tváře člověka, možná o dvacet let mladšího, který mu zatykal tak samozřejmě, jako by byli kamarádi od školky. Už ho někde viděl, ale nechtělo se mu přemýšlet, kde to bylo. „Promiňte,“ omluvil se a odešel k lavičce, kde ho čekala trojčlenná skupinka.

„Něco ti ukradl?“ zeptala se se zájmem Eliška. Kamil si automaticky zaklepal na čelo.

„Proč tě napadlo zrovna tohle?“

„Protože ve filmech utíkají zloději.“

Filip se nad logikou vnučky pousmál, ale i tak v něm přetrvával nepříjemný pocit. Nesnáší, když děti trpí. Měly by se těšit z bezstarostného dětství. Uchovat si na něj ty nejhezčí vzpomínky a krásné dětství předat jako štafetový kolík svým dětem.

„Pojďme, je skoro pět. Zítra vás vezmu na rozhlednu, ale teď jdeme domů a uděláme si večeři. Mně se dostane i houbové polévky od taťky a mamky, protože jsem zase zapomněl mobil.“

Kamil si spokojeně zatřel dlaně. „Tipněme si, dědo, kolik budeš mít zmeškaných hovorů. Já si myslím, že takových deset.“

⁎ ⁎ ⁎

„Hm… ještě,“ zapředla Alice. Ležela na břichu a hlavou se dotýkala manželova stehna. Vlhké prostěradlo si ze zad stáhla trochu níž. Dominikovy prsty se rozeběhly po její horké kůži jako chapadla chobotnice.

„Tohle jsme měli udělat už dávno,“ zapředla opět.

„To měli.“ Ze zad jí přes krk přešel k vlasům a pohladil je.

„Jestli existuje nebe, tak určitě vypadá takhle. Až na to pekelné horko. Pojď!“ vstala. „Koukneme se po něčem chladnějším.“

Chytla ho za ruku. Když vyšli ze sauny, toužebně se podívala do malého bazénu, ve kterém plavaly kousky ledu.

„Tam nevlezu!“

Nahlas se rozesmála. „Zbabělče. Ale neboj se, nebudu tě přemlouvat, jen mi…,“ rozhlédla se pozorně, „podrž ručník.“

Zděšeně se díval, jak si z těla odmotává kus látky. Chytil ho, aby případným pozorovatelům zakryl výhled na svoji krásnou ženu. Štíhlé tělo se pomalu nořilo do ledové vody. Zadržovala dech a snažila se nevřískat od šoku. Její malá prsa se ještě víc zmenšila a nadzvedla. Vyskočila jí na nich husí kůže. Kapky na jejím těle ve slabém světle, chránícím intimitu návštěvníků, doslova zářily. Ucítil vzrušení. Znovu se rozhlédl.

„Okamžitě vylez,“ řekl potichu, „nebo budu za chvilku vypadat jako úchyl.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Pedofil