Adriana Krištofíková

POSLEDNÍ HRA

Děj románu je založený na skutečné události.

Jména postav a názvy institucí jsou pozměněné.

Jejich podobnost se skutečností je čistě náhodná.

Copyright © 2019 by Adriana Krištofíková

Translation © 2019 by

Cover © 2019 by Michal Dočkal

Layout © 2019 by Jiří Pánek

Czech edition © 2019 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1814-6

Všem otcům, kteří bezmezeně chápou své dcery.

/ Portrét dámy

1 /

Varšava, srpen 1975

„Mami, chci tě o něco poprosit,“ řekla Ola, když sbírala ze stolu talíře. Upatlaná lžíce sklouzla z talíře na bílý ubrus. Panebože! Máma se zase bude rozčilovat… Ta si naštěstí ničeho nevšimla a nadále hltala očima svého muže, jeho dlouhé prsty s různobarevnými skvrnami od olejových barev, ve kterých držel dýmku ze slonoviny. Otočil se k ní a opětoval jí pohled plný lásky, stejný, jaký mu ona servírovala dvacet pět let. Jelikož se oba narodili v jednom týdnu, oslavovali narozeniny spolu. Zítra jejich zahrada za domem ožije, bude se opékat prasátko a pít čepované pivo. Je jim devadesát, tedy dvakrát po pětačtyřiceti, a takový věk je třeba si patřičně připomenout!

„Prosííím!“ zakvílela Ola.

Máma odvrátila hlavu od manžela a zamračeně pohlédla na dceru: „Co je zase, Aleksandro!“

Ola se rezignovaně posadila na židli a hromádku špinavého nádobí si položila do klína. Adam ztuhl. Nelíbil se mu babiččin tón, ani jak mámu oslovila. Aleksandra. Nikdo jeho mámě takhle neříkal. Za chvíli se strhne hádka, a to zase o tom samém: Postarali se o mámino slušné vzdělání, internátní škola byla jednou z nejlepších, a ona se namísto vděčnosti zapletla s pijanem a budižkničemu! A tak dále, a tak dále…

„Mami,“ vzdychla si Olga a z očí jí vyhrkly slzy. Dlaní si přikryla ústa a tiše vzlykala. Adam vstal ze židle a přitulil se k ní.

„Aspoň kvůli tomu dítěti bys měla mít rozum a být silná. Sníst si, co sis navařila!“ odvětil otec, hladil si bradu a díval se kamsi za její záda. „Doufám, že zítra nebude pršet, nějak se zamračilo,“ usmál se zeširoka na manželku.

„Nežertuj, Jacku. Jinak nám hrozí plán B a musíme připravit obývák,“ řekla máma. „Anebo tvůj ateliér. Ten je přece největší v celém domě.“

„Elo, snad nechceš, aby se naši podnapilí přátelé štrachali nahoru a pak padali po těch strmých mlynářských schůdcích. Vždyť je to hotový žebřík! A dobře víš, jak končí naše večírky. Kromě toho – kam bych dal všechna plátna, stojany, sochy a hrnčířský kruh?“

„Jen jsem žertovala, drahoušku. Ještě mám v čerstvé paměti, jak to dopadlo na začátku léta. Przemka jsem nemohla dostat z půdy tři dny,“ zasmála se zvonivým smíchem a její muž se k ní přidal. Jejich smích byl násilný, hrkal jako starý pokažený vozík, a Adamovi, přilepenému k mámině boku, z něj naskakovala husí kůže.

Ola vstala, sebrala talíře a zamířila do kuchyně s Adamem v patách. Motal se jí pod nohama a přidržoval se její šedé tesilové sukně, jejíž střih už dávno vyšel z módy.

Máma, na rozdíl od ní, měla vždycky přehled o tom, co se nosí. Sama si šila široké kaftany plné divokých vzorů, typických pro květinové děti, které ladily s čelenkami ve vlasech. Exkluzivní látky – jinak podpultové zboží – nosívali její přátelé umělci ze zahraničních výstav nebo koncertů. Na zápěstí jí chrastily zlaté náramky, a i doma nosila boty na vysokém tlustém podpatku. Naposledy jí známá přivezla z Německa žluté lakované sandály na platformě – hit roku 1975.

„Adámku, vrať se ke stolu, musím ho umýt,“ zaševelila Ola skrz slzy. Zvedla hlavu a spatřila se v odrazu zrcadla, které tvořilo zástěnu umakartové kuchyňské linky. Dívala se na ni žena se svěšenými rameny, smutnýma hnědýma očima a krátkými zplihlými vlasy myší barvy. Přinejmenším si je měla alespoň natupírovat. Nikdy se nemalovala, a v porovnání s mámou si připadala jako vybledlá tapeta.

Adam sklopil zrak a šoupajíc nohama se vrátil zpátky do obýváku. Babička kouřila cigaretu a pozpěvovala si píseň od Beatles – All you need is love. Děda bafal z fajfky a držel ji za koleno. Před nimi stála štamprlata s vodkou a talířky s kvašenými okurkami.

„Oběd byl výborný, drahá. Jako vždycky! Miluju tvoje těstoviny se špenátem. A teď – smím prosit?“ Děda se zasmál a vstal. Babička si vzdychla a nesouhlasně zavrtěla hlavou. Ukázala na Adama. „Nevidíš? Máme návštěvu.“

Ola v kuchyni ztuhla. Nejradši by si utřela ruce do zástěry, nebo taky ne, a vběhla do obýváku. Konečně by jim řekla to, co si o nich myslí! Ano, přesně tak je vnímají: Jsou pro ně nedělní návštěva od dvanácti do dvou. Dcera a vnuk! Jaká hanba! Naštvaně přidala teplou vodu, aby přehlušila bláboly svých rodičů.

„Olo, udělej kávu!“ zakřičela máma. Otec se s povzdychem posadil, zase vzal do ruky dýmku, přehodil si nohu přes nohu a zadíval se do okna. Jako by počítal minuty, kdy budou s Elou opět sami. Po nedělním obědě mívali ve zvyku zalézt si do ložnice a po půlhodině muckání vyběhl do podkroví a maloval až do půlnoci. S plným žaludkem, vyčištěnou hlavou, a hlavně s inspirací.

Ola se zjevila ve dveřích; nesla podnos s drahým kávovým servisem a přeměřovala si nejdřív jednoho, potom druhého. Rodiče. Prázdniny byly vždycky nad jejich síly. V červnu se ještě snažili, ale koncem srpna jim tekly nervy a nedokázali se dočkat, kdy už zase odjede do internátu. Jen lepší rodiny si mohly dovolit posílat děti do internátní školy. Vždycky se chlubili, jak ji vedou k samostatnosti, a to už od šesti let.

„Byla jsem tak malá! Bylo mi jen o rok víc než Adamovi,“ zašeptala.

„Nezačínej zase a z ničeho nás neobviňuj! Pokaždé, když se ti v životě něco podělá, útočíš na nás! Jenže my za nic nemůžeme, vzpamatuj se konečně! Měla jsi tolik možností! Vždyť jsi odmaturovala se samými jedničkami, ale namísto univerzity ses stala matkou! Dobrovolně!“ Babička vrhla zlý pohled na Adama, a on se schoulil do ještě pevnějšího klubíčka – jako ježek, který očekává kopanec. A je to tu! Pomyslel si. Hádka. Nesnášel, když se lidé hádají. Kolem něj se hádali v jednom kuse. Otec s mámou, máma s babičkou. Děda vždycky utekl do ateliéru, máma ho po chvíli popadne za ruku a potáhne ho na zastávku stoosmdesátky.

„Mami,“ řekla Ola a překvapivě rychle položila tác doprostřed stolu. Šálky drcly o sebe. Posadila se na židli a upřeně se zahleděla do okna. Kupodivu tentokrát všichni mlčeli. Takže dnes žádné scény nebudou? – přemítal Adam.

„Janek od nás odešel!“ řekla suše a pomalu oznamovací větou.

Tik-tak, tik-tak. Velké dřevěné hodiny na chodbě právě odbily dvě. Babička do sebe hodila skleničku s vodkou.

„No! Já radši půjdu,“ řekl děda a postavil se. „Jen ti chci říct, že se to dalo čekat od začátku.“

„Prosím tě, do ní můžeš hučet, stejně se nepoučí! A co?! Vždyť od ní odešel už nejmíň stokrát! Je to snad nějaká novinka, nebo tragédie?!“ chrlila ze sebe babička. V pestrobarevné tunice, s vyčesanými vlasy a zmalovaným obličejem vypadala jako čarodějnice. Adam se na židli sešoupl o trochu níž.

Babička se natáhla po krabičce cigaret, připálila si a vyfoukla kouř se zakloněnou hlavou.

„Je to Adamův otec,“ zašeptala Ola, jako kdyby to byla její vina.

„Tak já ti řeknu, kdo to je – ožrala a sukničkář! Podívej se, kam jsi to s ním dotáhla! Obrazy tvého otce visí v Národní galerii, a ty bydlíš v jednopokojáku v Prage! Mysleli jsme si, že když jsi vyrůstala v takovémhle prostředí,“ opsala rukou půlkruh, „dáme tě dohromady s někým na úrovni. Malířem, básníkem… Ti všichni si u nás pravidelně podávali kliky. Ale ty ne! Ty jsi musela vlézt do postele s prvním dělníkem v umaštěných montérkách, který se na tebe usmál.“

„A kdy jsem se s nimi měla setkat, když jsi mě zavřela do klášterní školy a pouštěla ven jen tehdy, když jsi právě nepořádala večírek?“ vykřikla Ola.

„Do nejlepší školy! Jenže ty si neumíš ničeho vážit, dceruško! No dobře,“ dodala máma, zapřela se do opěradla židle a přísně si ji přeměřila: „Uznávám, že ta škola měla i svá negativa, když se tak dívám na tuhle ubohou ženušku bez stylu a vkusu, která nosí nemožné účesy, boty, a pokaždé ji vidím jen v bílé blůzce a šedivé sukni…,“ nedořekla, mávla rukou a znovu si potáhla z cigarety.

Ola pokývla hlavou a vykřikla: „Mami, řekni, že mě miluješ!“ Děda se k ní prudce otočil a přimhouřil oči, jako kdyby zaostřoval. Právě našel vhodný objekt pro svoje plátno. Zlomená duše, tvář plná utrpení, k tomu nenápadný oděv. Minimalizmus. Tomu předpovídají budoucnost. Tmavé barvy, bílá blůzka, zvadlé květiny v koutě. Mami, řekni, že mě miluješ… Název obrazu už má, je třeba jen přesvědčit dceru, aby mu seděla modelem.

„Co to má znamenat?!“ zamračila se máma a nervózně uhasila cigaretu v křišťálovém popelníku.

„Janek odešel. Myslela jsem, že bychom se mohli vrátit domů.“ Bylo to venku, o tohle prosí. Vydechla a s nadějí v očích se podívala na Adama.

„Domů?“ zavrtěla máma hlavou. „Nerozumím.“

„No sem, domů. Vždyť je tu jeden pokoj navíc, a víc nemáme ani v Prage. Uskromníme se, škola taky není daleko. Příští rok jde Adam do první třídy. Budu vám přispívat na domácnost,“ blekotala Olga.

„Ale ten pokoj – tvůj pokoj – jsme už dávno předělali na hostinský. Jistě víš, že se u nás pořád míjejí návštěvy.“

Adam viděl, jak babička nervózně vstala a začala se procházet po pokoji.

„Tak já půjdu. Najdete mě v ateliéru,“ řekl děda, pocuchal mu vlasy a utekl z bojiště.

„Mami, řekni, že nás tu chceš! Že jsme tvoje všechno!“ rozvzlykala se Olga.

Babička se nad ní zastavila, ruka jí visela nad dceřinou hlavou.

„Proboha, co tě to popadlo?! Promiň, ale už jsi od nás jednou odešla. Vdala ses proti naší vůli.“

„Ha-ha! Vaše vůle? Na Janka jste se sotva podívali. Můžeš mi vůbec říct, co dělá?“ postavila se stejně tak naštvaně Ola.

„Taťka vyrábí auta!“ vykřikl Adam a opět se vítězoslavně narovnal na židli.

„No vidíš. Vím to úplně přesně – je to nějaký automechanik v automobilce FSO. Kde ty, naprostá jedničkářka, děláš v účtárně,“ zalomila babička rukama, jako by šlo o světovou tragédii. Dcera umělců se stala nudnou účetní s pevnou pracovní dobou. Ráno nastoupí do fabriky, v pět jde pro dítě do závodní školky, potom nakoupí brambory v ponuré tržnici, kam noha řádného člověka ani nevkročí, a vyčkává s večeří na toho opilce, jehož první kroky po šichtě vedou do nějakého pochmurného bytu, kde se hrají karty, pije pančovaná vodka a o chlapy se otírají lehké ženské. Ta šedivá ženuška, mimochodem její dcera, na něj čeká a vyzouvá mu promočené boty, když leží na gauči zpitý do němoty.

Nikdy se neměla stát matkou. Když se Ola narodila, jakoby se jí zavřel svět. Nemohla se dočkat, až to vřeštící klubko trochu vyroste a půjde z domu. Když bude zase sedět modelem Jackovi, lásce svého života, o kterého se nemínila s nikým dělit. S nikým!

Máma zůstala stát u okna a podívala se na hodinky: „Jestli už nic nemáš, je půl třetí. Musím nachystat věci na zítra; přijdou k nám hosté, jak dobře víš.“

Ola zamířila na chodbu a přinesla podzimní kabáty. Přestože byl konec srpna, ve Varšavě se pořádně ochladilo a lidé se jako vždy začali příliš brzy zachumlávat. Začala oblékat Adama. Nervózně mu strkala ruku do obráceného rukávu větrovky.

„Takže tvoje odpověď je ,ne’?“ zeptala se.

Máma se od okna ani nepohnula.

„Aleksandro, každý na tomhle světě musí bojovat sám za sebe. Rozumíš? Bojovat! My s otcem si přejeme, aby to zůstalo tak jako doteď: Nedělní obědy, jestli chceš, i Vánoce…“

Ola se vzpřímila a zkusila to ještě jednou: „Takže to je tvoje poslední slovo, mami?“ Do očí jí opět vhrkly slzy. Ne, pořád tomu nechtěla uvěřit. Byla si téměř jistá, že jí rodiče v těžkém období poskytnou zázemí. Taky kdo jiný? Nikoho jiného neměla.

Máma se k ní obrátila a rozhodila rukama: „Ber, anebo to nech být! Promysli si to. Jasně, že vás máme rádi,“ zvedla pak ruce v obraně. Široké rukávy její tuniky zaplápolaly jako vlajka ve větru.

Ola přelétala pohledem po domě. Byl dost velký, aby se tam vešla i ona s Adamem. Léta si namlouvala, že je to její domov, ale ve skutečnosti to byl dům jejích rodičů, do kterého nikdy nepatřila. Jediná dcera, kterou opatrovali jako starožitný sekretář, ale zároveň přehlíželi tak jako život za těmito zdmi. Ten se jich netýkal. Žili si ve vakuu, s vůní olejových barev a terpentýnu.

„Nashledanou, mami. A co se týká těch obědů a Vánoc…,“ podívala se dolů na Adama. Upíral na ni velké vyděšené oči a visel jí na rtech. Během svého krátkého života už překonal leccos a právě přišel o otce. Nemůže mu vzít další pouto, ať už jakkoli chatrné.

„Beru. Tak zase v neděli ve dvanáct.“

Máma zatleskala a nadšeně vykřikla: „No vidíš! Přece jen je s tebou rozumná řeč! Připravím svou specialitu – pirohy s houbami.“

„Mňam, pirohy!“ Adam nastavil babičce tváře. Dřepla si k němu a pevně ho objala. Dívala se za nimi, jak kráčejí předním dvorem plným růží a okrasných keříků až k vysokému plotu z tepané mosazi. Milovala svůj dům, zahradu – svoje dílo, na které byla hrdá. Zmocnilo se jí vzrušení. Zítra přijdou přátelé a budou jí lichotit, jak je šikovná. Pod a nad rameny hostů s poháry v rukách bude pokukovat po Jackovi a on po ní. Opět jí v noci bude šeptat do ucha, že je jeho jediná.

Z představ, které jí vykouzlily úsměv na rtech, ji vyrušil zvuk vrzající brány. Ola s Adamem vyšli na ulici.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

/ Portrét dámy