Michael Connelly

BOHOVÉ VINY

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Pro Charlieho Hounchella

Díl 1

SLAVNÉ DNY

ÚTERÝ 13. LISTOPADU

Kapitola 1

Ke svědecké lavici jsem přistoupil s vřelým a vstřícným úsměvem. Ten byl pochopitelně v rozporu s mým skutečným záměrem, totiž zničit ženu, která teď seděla přede mnou a upírala na mě pohled. Claire Weltonová před chvílí identifikovala mého klienta jako muže, který na ni loni na Štědrý den namířil revolver a přinutil ji vystoupit z jejího Mercedesu E60. Vypověděla, že to byl on, kdo ji poté srazil k zemi a odjel s jejím autem, s její kabelkou i se všemi taškami, které položila na zadní sedadlo. A jak před chvílí sdělila státnímu zástupci, jenž s ní absolvoval výslech, můj klient jí sebral také pocit bezpečí a sebedůvěru, ačkoliv z těchto dvou krádeží osobnějšího charakteru obžalován nebyl.

„Dobré dopoledne, paní Weltonová.“

„Dobrý den.“

Svědkyně ta slova pronesla tónem, jako by to byla synonyma pro neubližujte mi, prosím vás. Všichni přítomní v soudní síni však věděli, že mým dnešním úkolem není nic jiného než jí ublížit, a tím nabourat obžalobu státu proti mému klientovi Leonardu Wattsovi. Weltonová byla šedesátnice se vzhledem matrony. Nepůsobila křehce, ale já musel doufat, že křehká je.

Bydlela v Beverly Hills, byla to žena v domácnosti a patřila ke třem obětem přepadeným a oloupeným během Wattsova předvánočního běsnění, za které si vysloužil obžalobu v devíti bodech. Policie dala Wattsovi přezdívku „Nárazníkový bandita“, poněvadž si vždy vytipoval v nákupním centru oběť, sledoval ji v autě do příslušné obytné čtvrti, tam jí na stopce vrazil zezadu do auta, a jakmile vystoupila, aby si prohlédla rozsah škod, namířil na ni revolver a sebral jí automobil. Veškeré nákupy a cennosti z auta poté odnesl do zastavárny nebo prodal, peníze si nechal a auto odvezl do vrakárny ve Valley.

Vesměs se však jednalo o pouhá tvrzení, která závisela na tom, zda někdo označí Leonarda Wattse za pachatele přímo před porotou. Proto byla Claire Weltonová mimořádně důležitá a představovala klíčového svědka procesu. Z trojice obětí totiž pouze ona ukázala před porotci na Wattse a jednoznačně tvrdila, že ji přepadl on, že to on je pachatelem. Byla v pořadí sedmá ze svědků, které obžaloba během dvou dnů předvolala, ale z mého pohledu byla svědkem jediným. Vnímal jsem ji jako kuželku číslo jedna a předpokládal jsem, že pokud ji srazím ve správném úhlu, všechny ostatní kuželky spadnou spolu s ní.

Jinými slovy jsem potřeboval hodit „strike“, protože mi bylo jasné, že v opačném případě pošlou porotci Leonarda Wattse na velmi dlouho do vězení.

Ke svědecké lavici jsem zamířil s jediným archem papíru v ruce. Uvedl jsem, že jde o původní policejní protokol sepsaný policejní hlídkou, která jako první reagovala na hlášení na linku 911. Přepadení ohlásila z vypůjčeného mobilu sama Claire Weltonová a dotyčný protokol zařadila obžaloba mezi své důkazy. Vyžádal jsem si svolení soudce a položil jsem dokument na okraj svědecké lavice. Weltonová se přitom ode mě odtáhla. Byl jsem si jistý, že si toho většina porotců všimla.

První otázku jsem položil svědkyni ve chvíli, kdy jsem se vracel k pultíku mezi stoly obžaloby a obhajoby.

„Paní Weltonová, máte před sebou původní policejní protokol, který byl pořízen v den onoho nešťastného incidentu, jehož obětí jste se stala. Vzpomínáte si, jak jste mluvila s policistou, který vám přijel pomoci?“

„Ano, samozřejmě si na to vzpomínám.“

„Řekla jste mu, co se stalo, je to tak?“

„Ano. Pořád jsem byla otřesená z…“

„Ale řekla jste mu, co se stalo, aby mohl sepsat zprávu o muži, který vás oloupil a ukradl vám auto, je to tak?“

„Ano.“

„Ten policista se jmenoval Corbin, že?“

„Asi ano. Na jeho jméno si nevzpomínám, ale píše se to v tom protokolu.“

„Nicméně si vzpomínáte, že jste mu řekla, jak se to seběhlo, je to tak?“

„Ano.“

„A on pak napsal jakýsi souhrn událostí, viďte?“

„Ano, přesně tak.“

„Dokonce vás pak požádal, abyste si ten protokol přečetla a parafovala, že?“

„Ano, ale byla jsem strašně nervózní.“

„Patří parafa na konci souhrnného odstavce v protokolu vám?“

„Ano.“

„Paní Weltonová, přečetla byste nyní porotě nahlas, co policista Corbin po rozhovoru s vámi napsal?“

Weltonová zaváhala a rychle začala pročítat shrnutí.

Státní zástupkyně Kristina Medinová využila chvíle ticha ke vznesení námitky.

„Ctihodnosti, ať už svědkyně policejní protokol parafovala, nebo ne, pan obhájce se v každém případě snaží zpochybnit její svědectví textem, který napsal někdo jiný. Obžaloba proti tomu vznáší námitku.“

Soudce Michael Siebecker přimhouřil oči a otočil se ke mně.

„Pane soudce, parafováním policejní zprávy svědkyně její znění schválila. Je to řádně zaznamenané svědectví o událostech a porota by si ho měla vyslechnout.“

Siebecker námitku nepřijal a vyzval Weltonovou, aby přečetla parafovaný odstavec z protokolu. Svědkyně mu po chvíli vyhověla.

„,Oběť uvedla, že zastavila na křižovatce Camden Drive a Elevado Avenue a krátce nato do ní zezadu narazil přijíždějící automobil. Když otevřela dveře, aby vystoupila a zjistila rozsah škod, přistoupil k ní černoch ve věku třicet až třicet pět let.‘“

Odmlčela se a já ji vyzval, ať pokračuje.

„,Chytil ji za vlasy, úplně ji vytáhl z auta a srazil ji uprostřed ulice k zemi. Pak jí namířil před obličej černý revolver s krátkou hlavní a řekl jí, že ji zastřelí, pokud se pohne nebo vydá nějaký zvuk. Následně naskočil do jejího auta a odjel směrem na sever. Vůz, který do auta oběti narazil, se držel za ním. V době sepsání této zprávy nedokázala oběť…‘“

Čekal jsem, ale Weltonová nedokončila větu.

„Ctihodnosti, mohl byste dát svědkyni pokyn, ať přečte celý odstavec tak, jak byl v den incidentu sepsán?“

„Paní Weltonová,“ pronesl soudce Siebecker. „Přečtěte prosím dotyčnou pasáž až do konce.“

„Ale, pane soudce, tohle není všechno, co jsem řekla.“

„Paní Weltonová,“ řekl soudce o poznání důrazněji. „Přečtěte celou pasáž tak, jak vás o to pan obhájce požádal.“

Weltonová uposlechla a přečetla i poslední větu souhrnného odstavce.

„,V době sepsání této zprávy nedokázala oběť poskytnout bližší popis podezřelého.‘“

„Děkuji, paní Weltonová,“ řekl jsem. „Ačkoliv jste tedy nedokázala popsat podezřelého, od začátku jste byla schopna detailně popsat zbraň, kterou při útoku používal, je to tak?“

„Nevím, jestli zrovna detailně. Prostě mi ji namířil na obličej, takže jsem na ni dobře viděla a dokázala jsem popsat, co vidím. Ten policista mi pak pomohl vysvětlit rozdíl mezi revolverem a tím druhým typem zbraně. Myslím, že se tomu říká automat.“

„Takže jste dokázala popsat typ zbraně, barvu, a dokonce i délku hlavně.“

„Copak nejsou všechny zbraně černé?“

„Co kdybych teď kladl otázky já, paní Weltonová?“

„Totiž, ten policista se mě v souvislosti s pachatelovou zbraní vyptával na spoustu věcí.“

„Zároveň jste ovšem v tu chvíli nedokázala blíž popsat muže, který na vás tím revolverem mířil – a přesto jste o dvě hodiny později neomylně vybrala jeho tvář z hromady policejních fotografií. Říkám to správně, paní Weltonová?“

„Musíte pochopit jednu věc. Já toho muže, který mě oloupil a mířil na mě revolverem, viděla. Popsat někoho a poznat někoho, to jsou dvě různé věci. Když jsem uviděla tu fotku, věděla jsem, že je to on – věděla jsem to stejně jistě, jako to vím teď, když ho vidím sedět u tamtoho stolu.“

Otočil jsem se k soudci.

„Ctihodnosti, chtěl bych vyškrtnout tuto repliku ze záznamu, protože nepředstavuje odpověď na otázku.“

Medinová vstala.

„Pane soudce, obhájce balí své takzvané otázky do široce pojatých konstatování. Také nyní něco konstatoval a svědkyně na to pouze reagovala. Návrh na vyškrtnutí nemá žádné opodstatnění.“

„Návrh se zamítá,“ pronesl soudce rychle. „Položte další otázku, pane Hallere, a ať je to opravdová otázka.“

Položil jsem další otázku a pak ještě několik. Následujících dvacet minut jsem bušil do Claire Weltonové a snažil se zpochybnit její identifikaci mého klienta. Zeptal jsem se jí, kolik černochů coby žena v domácnosti z Beverly Hills za život poznala, a poukázal jsem na problémy s identifikací příslušníků jiných ras. Všechno však bylo marné. V žádném okamžiku se mi nepodařilo otřást jejím přesvědčením, že mužem, který ji oloupil, byl Leonard Watts. Dokonce se zdálo, že během výslechu získala zpět jednu z věcí, o které podle svého konstatování při loupeži přišla: sebedůvěru. Čím víc jsem na ní pracoval, tím lépe jako by snášela verbální útoky a oplácela mi je stejnou mincí. Na konci už byla jako skála. Její identifikace mého klienta zůstávala neotřesená. A já místo abych tuhle kuželku porazil, hodil jsem kouli do žlábku.

Řekl jsem soudci, že nemám dalších otázek, a vrátil se ke stolu obhajoby. Medinová se přihlásila s krátkým návazným výslechem a já věděl, že Weltonové položí řadu otázek, které její identifikaci Wattse dál posílí. Když jsem usedal vedle svého klienta, hledaly jeho oči v mé tváři jakýkoliv náznak naděje.

„No jo,“ zašeptal jsem mu. „A je konec. Jsme nahraný.“

Watts se ode mě odklonil, jako by ho odpuzoval můj dech nebo moje slova, případně obojí.

„My?“ řekl.

Vyhrkl to tak hlasitě, že přerušil Medinovou, která se otočila a pohlédla ke stolu obhajoby. Rozpřáhl jsem ruce dlaněmi dolů v uklidňujícím gestu a naznačil svému klientovi ústy slovo Klid.

„Klid?“ vyštěkl Watts nahlas. „Já teda klidnej nejsem. Řek jste mi, že to máte v kapse, že ta ženská nebude problém.“

„Pane Hallere!“ vykřikl soudce. „Kontrolujte prosím svého klienta, jinak vám…“

Watts nečekal, čím soudce pohrozí. Vrhl se na mě celým tělem a srazil mě jako při ragbyové skládce. Židle se pode mnou převrhla a oba jsme spadli na podlahu k nohám Medinové. Ta uskočila stranou, aby nepřišla k úrazu, zatímco Watts napřáhl pravou ruku. Ležel jsem na podlaze na levém boku a pravou ruku jsem měl zaklíněnou pod Wattsovým tělem. Podařilo se mi zvednout levou ruku a zachytit jeho pěst, která mi mířila do obličeje. Úder jsem však neodvrátil, nýbrž jen utlumil. Jeho pravice mi i s mou rukou přistála na čelisti.

Matně jsem si uvědomoval křik a shon kolem sebe. Watts se znovu rozpřáhl a připravil se ke druhém úderu. Členové justiční stráže se však na něj vrhli dřív, než ho stačil zasadit. Sesypali se na něj, odtrhli ho ode mě a svalili ho na podlahu před stoly obhajoby a obžaloby.

Všechno jako by se odehrávalo ve zpomaleném záběru. Soudce štěkavě udílel rozkazy, které nikdo neposlouchal. Medinová a soudní zapisovatelka ustupovaly před melou do bezpečí. Soudní asistentka se za svou ohrádkou vztyčila a s hrůzou přihlížela naší šarvátce. Watts teď ležel na břiše s hlavou otočenou na bok, jeden strážce mu tiskl dlaní tvář do kachliček a další mu nasazoval za zády pouta. Přesto měl můj klient ve tváři zvláštní úsměv.

Za okamžik bylo po všem.

„Vyveďte ho ze soudní síně!“ poručil Siebecker.

Justiční stráž odvlekla Wattse ocelovými dveřmi na boku soudní síně přímo do zadržovací cely, v níž před procesem a v přestávkách během něj čekali vazebně stíhaní obžalovaní. Já zůstal sedět na podlaze a kontroloval jsem, co mi vlastně je. Měl jsem krev na ústech, na zubech i na sněhobílé košili, kterou jsem měl na sobě. Moje kravata ležela na podlaze pod stolem obhajoby. Byla to připínací kravata, kterou nosím v době, kdy navštěvuji klienty v zadržovacích celách a nechci, aby si mě za ni přitahovali přes mříže.

Promnul jsem si rukou čelist a přejel si jazykem po řadách zubů. Všechno se zdálo nedotčené a funkční. Vytáhl jsem z vnitřní kapsy saka bílý kapesník a začal si otírat obličej. Druhou rukou jsem se chytil okraje stolu obhajoby a konečně jsem vstal.

„Jeannie,“ oslovil soudce asistentku. „Zavolejte panu Hallerovi zdravotní službu.“

„Ne, pane soudce,“ řekl jsem rychle. „Jsem úplně v pořádku. Potřebuju se jen trochu upravit.“

Zvedl jsem ze země kravatu a poté jsem učinil žalostný pokus o zachování dekora, když jsem si kravatu znovu připjal navzdory tmavě červené skvrně, která mi hyzdila přední díl košile. Když jsem si ji pak pod límcem s knoflíčky upravoval, vřítilo se hlavním vchodem do soudní síně několik členů justiční stráže, přivolané nouzovým tlačítkem, které soudce během našeho dovádění bezpochyby stiskl. Siebecker jim rychle řekl, že incident už pominul, ale ať zůstanou v pohotovosti. Policisté se pak rozestavili podél zadní zdi – byla to demonstrace síly určená komukoliv dalšímu v soudní síni, koho by případně napadlo dělat nepřístojnosti.

Naposledy jsem si otřel tvář kapesníkem a konečně jsem promluvil.

„Ctihodnosti,“ začal jsem. „Velice se omlouvám za svého klienta…“

„Teď ne, pane Hallere. Posaďte se a vy učiňte totéž, paní Medinová. Všichni se uklidněte a sedněte si.“

Uposlechl jsem, přiložil si složený kapesník na ústa a sledoval, jak se soudce obrací na židli k boxu porotců. Ze všeho nejdřív oznámil Claire Weltonové, že může odejít. Svědkyně nejistě vstala a zamířila k brance za stoly obžaloby a obhajoby. Vypadala otřesenější než kdokoliv jiný v soudní síni. Bezpochyby pro to měla dobrý důvod. Nejspíš jí došlo, že se Watts mohl stejně dobře vrhnout i na ni. A že kdyby byl dost rychlý, nikdo by mu ve fyzickém kontaktu nestačil zabránit.

Posadila se do první řady galerie, která byla vyhrazená pro svědky a personál, a soudce se obrátil na porotce.

„Dámy a pánové, je mi líto, že jste museli přihlížet této scéně. Soudní síň není za žádných okolností místem určeným k násilí. Je to místo, kde civilizovaná společnost zaujímá rozhodný postoj proti násilí přítomnému v našich ulicích. Opravdu mě bolí, když se zde stane něco takového.“

Ozvalo se kovové cvaknutí, dveře zadržovací cely se otevřely a dva členové justiční stráže se vrátili do soudní síně. Přemýšlel jsem, jak drsnou nakládačku Wattsovi dali, když ho v cele zajišťovali.

Soudce se odmlčel a znovu upřel pozornost k porotcům.

„Rozhodnutí pana Wattse napadnout vlastního advokáta bohužel ovlivnilo průběh procesu takovým způsobem, že v něm nelze pokračovat. Domnívám se…“

„Ctihodnosti?“ skočila mu Medinová do řeči. „Stát by se chtěl k této věci vyjádřit.“

Státní zástupkyně přesně věděla, kam soudce míří, a potřebovala zasáhnout.

„Teď ne, paní Medinová, a nepřerušujte soud.“

Medinová se však nedala odbýt.

„Ctihodnosti, mohly by obě strany přistoupit k soudnímu stolci?“

Soudce se zatvářil otráveně, ale vyhověl jí. Dal jsem jí přednost a společně jsme přistoupili k soudci. Ten zapnul větráček audiorušičky, aby porotci neslyšeli, co si šuškáme. Než Medinová řekla, co má na srdci, zeptal se mě soudce ještě jednou, jestli si nepřeji lékařské ošetření.

„Jsem úplně v pořádku, pane soudce, ale děkuji vám za nabídku. Vážnější újmu utrpěla jen moje košile.“

Soudce přikývl a otočil se k Medinové.

„Vím, co chcete namítnout, paní Medinová, ale nemůžu v té věci nic dělat. Po tom, co porotci právě zhlédli, budou předpojatí. Takže nemám na vybranou.“

„Ctihodnosti, tento případ se týká obžalovaného s velmi násilnými sklony, který se dopustil velmi násilných činů. Porota to ví. Tím, co viděla, nebude nepatřičně ovlivněná. Má právo seznámit se s chováním obžalovaného a sama si na něj udělat názor. A protože se obžalovaný dobrovolně dopustil násilného činu, nebudou případné předsudky vůči němu ani nepatřičné, ani nefér.“

„Pokud bych k tomu mohl něco říct, Ctihodnosti, tak si dovoluji nesouhlasit s…“

„A kromě toho,“ skočila mi Medinová do řeči, „mám obavy, že obžalovaný se soudem manipuluje. Velice dobře věděl, že si tímto způsobem může zajistit nový proces. A…“

„Hej, tak moment,“ zaprotestoval jsem. „Námitka obžaloby je plná nepodložených narážek a…“

„Paní Medinová, tato námitka se zamítá,“ prohlásil soudce, a přerušil tak diskusi. „I kdyby předsudky nebyly nepatřičné ani nefér, pan Watts právě svého obhájce v podstatě propustil. Nemohu po panu Hallerovi žádat, aby za těchto okolností pokračoval, a nechce se mi vpouštět pana Wattse zpět do soudní síně. Posaďte se. Oba.“

„Pane soudce, chci nechat uvést námitku obžaloby do záznamu.“

„Bude v něm uvedena. A teď odstupte.“

Vrátili jsme se ke svým stolům, soudce vypnul rušičku a oslovil porotu.

„Dámy a pánové, jak jsem už řekl, událost, které jste právě byli svědky, navodila situaci, kdy je váš názor na obžalovaného nutně touto událostí ovlivněný. Domnívám se, že by pro vás bylo příliš obtížné odpoutat se při svých úvahách o vině či nevině obžalovaného od toho, co jste právě viděli. Proto musím nyní prohlásit proces za zmatečný, poděkovat vám jménem tohoto soudu i lidu státu Kalifornie a propustit vás. Strážce Carlyle vás doprovodí do společné místnosti porotců, kde si můžete vzít své věci a odebrat se domů.“

Porotci jako by si nebyli jistí, co dělat nebo jestli už opravdu všechno skončilo. Nakonec se jeden statečný muž v boxu vztyčil a ostatní ho záhy následovali. Jeden po druhém pak vyšli hlavním vchodem ze sálu.

Podíval jsem se na Kristinu Medinovou. Seděla se sklopenou bradou u stolu obžaloby a tvářila se zdeptaně. Soudce stroze odročil soud a odešel. Poskládal jsem svůj zničený kapesník a odložil ho stranou.

Kapitola 2

Na proces jsem si vyhradil celý den. A když ho teď soudce ukončil, nemusel jsem se s nikým dalším scházet, nikoho přesvědčovat, nikam se dostavit. Vyšel jsem ze soudní budovy a zamířil z Temple Street na První ulici. Na rohu stál odpadkový koš. Vytáhl jsem kapesník, přiložil si ho na rty a vyplivl do něj všechno svinstvo z úst. Pak jsem kapesník zahodil.

Na První ulici jsem odbočil doprava a spatřil na chodníku zaparkované Lincolny Town Car. Bylo jich celkem šest a stály v řadě za sebou jako pohřební průvod. Jejich řidiči postávali v hloučku na chodníku, klábosili a čekali. Říká se, že napodobování je nejupřímnější formou lichotky, ale od premiéry toho filmu se vynořila celá armáda advokátů v lincolnech, kteří běžně okupovali obrubníky před soudními budovami v Los Angeles. Byl jsem na to pyšný, a zároveň mě to štvalo. Bezpočtukrát jsem se doslechl o jiných advokátech, kteří nestydatě tvrdili, že film je natočený podle nich. A k dovršení všeho jsem za poslední měsíc nejmíň třikrát nasedl do cizího lincolnu.

Tentokrát ovšem k žádnému omylu nedošlo. Když jsem scházel z kopce k cestě, vytáhl jsem telefon a zavolal svému řidiči Earlu Briggsovi. Viděl jsem ho v dálce před sebou. Earl mi to okamžitě zvedl, já mu řekl, ať otevře kufr, a zavěsil jsem.

Viděl jsem, jak se kufr třetího lincolnu v řadě zvedl, a neomylně jsem k němu zamířil. Odložil jsem kufřík a svlékl si sako, kravatu i košili. Pod košilí jsem měl ještě tričko, takže jsem žádnou dopravu nezastavil. Z hromádky náhradních košil, které vozím v kufru, jsem vybral bledě modrou a začal si ji oblékat. Earl se oddělil od hloučku ostatních klábosících řidičů a zamířil ke mně. Šoféra mi s přestávkami dělal už téměř deset let. Kdykoliv se dostal do potíží, přišel za mnou a pak si odpracovával mou odměnu šoférováním. Tentokrát mi však nedělal řidiče kvůli vlastnímu průšvihu. Zastupoval jsem jeho matku v boji s bankou, která jí nechala propadnout hypotéku, a vyjednal jsem pro ni řešení, díky němuž neskončila jako bezdomovkyně. Od Earla jsem si za to vysloužil šest měsíců šoférování.

Earl nyní přistoupil k mé zničené košili, zvedl ji z nárazníku a prohlédl si ji.

„Copak, někdo na vás vylil celou dávku havajskýho punče?“

„Tak nějak. Nasedej a jedem.“

„Myslel jsem, že budete celej den u soudu.“

„Taky jsem si to myslel. Ale věci se mění.“

„Takže kam to bude?“

„Nejdřív se zastavíme ve Philippe's.“

„Jasně.“

Earl nasedl dopředu a já dozadu. Po krátké zastávce v prodejně sendvičů na Alameda Street jsem nechal Earla otočit auto na západ. Další zastávkou bylo místo s názvem Menorah Manor, nacházející se ve čtvrti Fairfax, kousek od parku La Brea. Řekl jsem Earlovi, že se tu zdržím asi hodinu, vzal jsem si kufřík a vystoupil jsem. Čistou košili jsem si zastrčil do kalhot, ale s připínací kravatou jsem se neobtěžoval. Věděl jsem, že ji nebudu potřebovat.

Menorah Manor byl čtyřpodlažní domov seniorů stojící na Willoughby Avenue nedaleko od Fairfax Avenue. Podepsal jsem se na vrátnici a vyjel na třetí podlaží, kde jsem oznámil sestře za recepčním pultem, že mám právní konzultaci se svým klientem Davidem Siegelem a nechci být v jeho pokoji rušen. Recepční byla příjemná žena, která už byla na mé četné návštěvy zvyklá. Jen pokývala hlavou a já zamířil chodbou k pokoji 334.

Vstoupil jsem, pověsil jsem zvenčí na kliku cedulku NERUŠIT a zavřel za sebou dveře. David Siegel, zvaný „Legal“, ležel v posteli a upíral pohled na televizor s vypnutým zvukem, který byl přimontovaný vysoko na protější zdi. Tenké bílé ruce měl položené na přikrývce. Z trubičky, která mu vháněla do nosu kyslík, se ozývalo tlumené syčení. Když mě spatřil, usmál se.

„Ahoj, Mickey.“

„Ahoj, Legale, jak se vám dnes daří?“

„Stejně jako včera. Přinesls něco?“

Odtáhl jsem si od zdi židličku a umístil ji tak, abych si mohl sednout do jeho zorného pole. Jednaosmdesátiletý Siegel byl skoro nepohyblivý. Otevřel jsem na posteli kufřík a otočil ho tak, aby do něj mohl sáhnout.

„Francouzský sendvič přímo z původního Philippe's. Co vy na to?“

„No páni,“ hlesl Legal Siegel.

Menorah Manor byl košer starobinec a já využíval záminky „právních konzultací“ k tomu, abych obcházel zdejší přísná pravidla a tajně Siegelovi podstrojoval. Legalu Siegelovi se stýskalo po místech, kam chodil jíst během své téměř padesátileté kariéry losangeleského advokáta. Byl jsem rád, že mu můžu přinášet kulinářskou radost. Kdysi býval partnerem v advokátní kanceláři mého otce. Plnil roli stratéga, zatímco otec byl frontový bojovník, který jeho strategie realizoval u soudu. Otec mi zemřel, když mi bylo pět let, avšak Legal se mnou zůstal v kontaktu. Jako kluka mě vzal na můj první zápas Dodgers, a když jsem byl starší, poslal mě studovat práva.

Před rokem jsem se za ním vypravil, když jsem kvůli skandálu a sebedestrukci prohrál volby na funkci okresního státního zástupce. Hledal jsem životní strategii a Legal Siegel mi byl opět k dispozici. V tomto smyslu byly naše schůzky skutečně právními konzultacemi mezi advokátem a klientem, avšak lidé na recepci netušili, že klientem jsem tady já.

Pomohl jsem mu rozbalit sendvič a otevřít plastový kelímek s omáčkou, díky níž byly sendviče z Philippe's tak dobré. Balení obsahovalo také nakládanou zeleninu ve staniolu.

Legal se po prvním kousnutí usmál a zapumpoval vyzáblou paží, jako by právě dosáhl velkého vítězství. Usmál jsem se také. Měl jsem radost, že jsem mu mohl něco přinést. Legal měl dva syny a hromadu vnoučat, ale ti ho navštěvovali jen o svátcích. Jak se mi jednou svěřil: „Člověk je potřebný jen tak dlouho, než se stane nepotřebným.“

Během návštěv u Legala jsme vesměs probírali moje případy a on mi navrhoval strategie. Byl absolutním esem v předvídání plánů obžaloby a vývoje jednotlivých kauz. A vůbec nevadilo, že se v tomto století ani jednou nedostal do soudní síně nebo že trestní zákon doznal od jeho éry výrazných změn. Měl základní zkušenosti a vždy dokázal vymyslet nějaký plán. On sám své strategie označoval jako „tahy“ – tah slepé zkoušky, tah soudcovského taláru a tak dále. Přišel jsem za ním i během onoho temného období po volbách, které jsem zpackal. Chtěl jsem se dozvědět něco o svém otci a o tom, jak se s nepřízní osudu vyrovnával on. Nakonec jsem se však dozvěděl víc věcí o právu – například že je jako tekuté olovo. Že se dá ohýbat a tvarovat.

„Právo je kujné,“ říkal mi vždycky Legal Siegel. „Je tvárné.“

Pokládal jsem ho za součást týmu a to mi umožnilo probírat s ním konkrétní případy. Legal mi pak vždy předestřel svůj názor a navrhl mi svůj „tah“. Někdy jsem ho použil a vyšlo to, jindy ne.

Jedl pomalu. Postupem času jsem zjistil, že když mu přinesu sendvič, dokáže ho jíst až hodinu: prostě jen setrvale žvýkal malá sousta a nenechal ani drobek. Snědl všechno, co jsem mu přinesl.

„Včera v noci umřela ta holka na tři sta třicítce,“ prohodil s plnými ústy. „Je to škoda.“

„Tak to mě mrzí. Kolik jí bylo?“

„Byla ještě mladá. Něco po sedmdesátce. Prostě ve spánku umřela a ráno ji odvezli.“

Přikývl jsem. Nevěděl jsem, co na to říct. Legal si ukousl další sousto a sáhl do kufříku pro ubrousek.

„Vy vůbec nejíte omáčku, Legale. Ta je na tom všem nejlepší.“

„Myslím, že mám sendvič radši suchý. Hele, tys použil tah krvavé vlajky, viď? Jak to šlo?“

Když si bral z kufříku ubrousek, všiml si uvnitř rezervní kapsle s krví, kterou jsem tam měl v igelitovém sáčku pro případ, že bych první kapsli nedopatřením spolkl.

„Jako po drátkách,“ odpověděl jsem.

„Dostals zmatečný proces?“

„Jo. Když už jsme u toho: mohl bych si odskočit do koupelny?“

Sáhl jsem do aktovky a vytáhl další sáček, tentokrát se zubním kartáčkem. Zamířil jsem do koupelny a vyčistil si zuby. Červeň zpočátku barvila kartáček narůžovo, ale po chvíli už byla všechna barva ve výlevce.

Když jsem se vrátil na židli, všiml jsem si, že Legal snědl teprve půlku sendviče. Věděl jsem, že zbytek už musí být dávno studený, ale nemohl jsem ho odnést do denní místnosti a ohřát mu ho v mikrovlnce. Legal se přesto tvářil spokojeně.

„Detaily,“ nařídil mi.

„No, snažil jsem se svědkyni zlomit, ale držela se. Byla jako skála. A tak když jsem se pak vracel ke stolu, dal jsem Wattsovi signál a ten se zachoval, jak měl. Praštil mě o trochu víc, než jsem čekal, ale nestěžuju si. Nejlepší na tom je, že jsem ani nemusel podávat návrh na zmatečný proces. Soudce ho bez ponoukání ohlásil sám.“

„Přes námitku obžaloby?“

„To se ví.“

„Dobře. Ať si naserou.“

Legal Siegel byl tělem i duší obhájce. Jakoukoliv spornou etickou otázku nebo balancování na hraně legitimity u něj přebíjel argument, že je svatou povinností advokáta hájit klienta podle svých nejlepších schopností. I kdyby to znamenalo uchýlit se v nepříznivé situaci ke lsti a nechat prohlásit celý proces za zmatečný.

„Teď je ovšem otázkou, jestli státní zástupce přistoupí na dohodu.“

„Je to sice státní zástupkyně, ale podle mě na ni přistoupí. Měl jste vidět, jak se po naší šarvátce tvářila svědkyně. Byla vyděšená a myslím, že nebude chtít absolvovat další proces. Počkám týden a pak řeknu Jennifer, ať zavolá státní zástupkyni. Tipl bych si, že se dohodě nebude bránit.“

Jennifer Aronsonová byla partnerka v mé advokátní kanceláři. Zastupování Leonarda Wattse teď musela převzít ona, protože kdybych si tohoto klienta ponechal, vypadal by náš postup jako předem naplánovaný, což byla ostatně pravda, a Kristina Medinová neopomněla učinit před soudcem v tomto smyslu narážku.

První návrh na mimosoudní dohodu Medinová před procesem odmítla, poněvadž Leonard Watts se zdráhal uvést jméno svého parťáka, který seděl za volantem a najížděl zezadu do obětí. Dokud ho Watts nepráskne, nechtěla Medinová o dohodě ani slyšet. Měl jsem však pocit, že za týden už bude situace jiná, a to z řady důvodů: během prvního procesu mi státní zástupkyně téměř kompletně vyložila karty, její hlavní svědkyně byla vystrašená z toho, co se dnes u soudu před jejíma očima stalo, a organizace druhého procesu by stála další peníze daňových poplatníků. Kromě toho jsem dal Medinové nahlédnout do záměrů obhajoby v případě, že by se nový proces přece jen konal – státní zástupkyně věděla, že hodlám s využitím předvolaných expertů rozebrat úskalí spojená s rozpoznáváním a identifikací příslušníků jiných ras. A takové téma nechtěl žádný státní zástupce před porotou pitvat.

„Páni,“ řekl jsem, „třeba mi ta ženská zavolá dřív, než oslovím já ji.“

Poslední věta byla jen zbožným přáním, ale chtěl jsem, aby měl Legal dobrý pocit ze strategie, kterou pro mě vymyslel.

Před odchodem do koupelny jsem vytáhl z kufříku náhradní kapsli s krví a cestou jsem ji odhodil do koše pro zdravotnický odpad. Už jsem ji nepotřeboval a nechtěl jsem riskovat, že se náhodou otevře a potřísní mi písemnosti.

Zazvonil mi telefon a já ho vytáhl z kapsy. Volala mi manažerka případů Lorna Taylorová, ale já se rozhodl, že jí to nezvednu a zavolám jí zpátky až po návštěvě u Legala.

„A co dalšího máš v rukávu?“ zeptal se mě Legal.

Rozpřáhl jsem ruce.

„Proces se nekoná, takže mám zřejmě do konce týdne volno. Možná zítra zajedu na obžalovací soud a zkusím tam sehnat nějakého klienta. Práce by mi teď přišla vhod.“

Nemyslel jsem to jen z hlediska příjmů; nová práce by mě na nějakou dobu zaměstnala a já bych pak nemusel myslet na věci, které jsou v mém životě špatně. V tomto smyslu se pro mě právo stalo něčím víc než pouhým řemeslem a povoláním. Udržovalo mě v příčetném stavu.

Pokud bych navštívil „oddělení 130“, což byl obžalovací soud sídlící v Budově trestních soudů v centru Los Angeles, měl bych určitou naději, že získám klienta, kterého veřejný obhájce pustil k vodě kvůli střetu zájmů. Pokaždé, když státní zastupitelství otevřelo případ s větším počtem obžalovaných, mohl veřejný obhájce zastupovat jen jednoho z nich, protože u všech ostatních byl ve střetu zájmů. Pokud tito ostatní obžalovaní neměli vlastního advokáta, přidělil jim ho soudce. A existovala docela slušná pravděpodobnost, že když tam právě v tu chvíli budu sedět a tlouct špačky, vyjde nějaký klient i na mě. Pracoval bych pak za státem určenou sazbu, ale pořád to bylo lepší než zůstat bez práce a bez příjmu.

„A to si vzpomínám,“ prohlásil Legal, „žes loni na podzim vedl jednu chvíli v průzkumech o pět procentních bodů. Zatímco teď se ochomejtáš před šikovacím soudem a čekáš na almužnu.“

S přibývajícím věkem ztratil Legal většinu společenských filtrů, které člověk ve zdvořilé společnosti normálně používá.

„Díky, Legale,“ prohodil jsem na půl úst. „Vždycky se můžu spolehnout, že mi poskytnete nestranné a přesné hodnocení mé životní situace. Je to osvěžující.“

Legal Siegel zvedl kostnaté ruce a já si to vyložil jako omluvné gesto.

„Já jen tak.“

„Jasně.“

„A jak to máš teda s dcerou?“

Přesně takto fungovala Legalova mysl. Někdy si nemohl vzpomenout, co měl k snídani, ale dodnes si pamatoval, že jsem toho loni prohrál víc než jen volby. Skandál mě připravil o lásku a společnost mé dcery a taky o veškerou naději, že se mi podaří slepit rozvrácenou rodinu.

„Na této frontě se situace nezměnila, ale zkusme se do toho dneska nepouštět,“ odvětil jsem.

Znovu jsem vytáhl telefon, protože mi jeho zavibrování před chvílí ohlásilo příchozí textovou zprávu. Poslala mi ji Lorna. Předpokládala, že jsem stále u soudu a nebudu přijímat hovory ani poslouchat hlasovou schránku. Textovky jsem však během procesu četl.

Co nejdřív mi zavolej – 187

Jakmile jsem uviděl číslo, jímž se v kalifornském trestním zákoně označuje vražda, okamžitě jsem zbystřil pozornost. Byl čas jít.

„To víš, Mickey, mluvím o ní jen proto, že o ní nemluvíš ty.“

„Já o ní nechci mluvit. Je to příliš bolestné, Legale. Každý pátek večer se opiju, abych mohl většinu soboty prospat. A víte proč?“

„Ne, nevím, proč by ses měl opíjet. Neudělals nic špatného. S tím Gallowayem, nebo jak se ten člověk jmenoval, jsi jenom odvedl svou práci.“

„Každý pátek večer piju, abych byl v sobotu mimo provoz, protože jsem se kdysi o sobotách vídal s dcerou. Ten člověk se jmenoval Gallagher, Sean Gallagher, a je úplně jedno, jestli jsem jen dělal svou práci. Umřeli lidé a jde to na můj vrub, Legale. Nemůžete se schovávat za svou práci, když chlap, kterého jste vysekal, oddělá na křižovatce dva lidi. Ale teď už musím jít.“

Vstal jsem a ukázal mu telefon, jako by právě on byl důvodem mého odchodu.

„Co blbneš? Celý měsíc tě nevidím a teď už zas musíš odejít? Vždyť jsem ani nedojedl sendvič.“

„Byl jsem tu minulé úterý, Legale. A příští týden se tu zas zastavím. Kdyby mi to náhodou nevyšlo, tak ten další přijdu určitě. Tak se tu zatím mějte. Uchop a drž.“

„,Uchop a drž‘? Co to jako znamená?“

„To znamená, že si musíte vážit toho, co máte. Řekl mi to můj nevlastní bratr, který dělá u policie. Dojezte ten sendvič, než sem přijdou a seberou vám ho.“

Zamířil jsem ke dveřím.

„Hej, Myšáku Mickey.“

Otočil jsem se k Legalovi. Touto přezdívkou mě častoval už od chvíle, co jsem se narodil s porodní váhou přesně dvě kila. Za normálních okolností bych ho požádal, ať už mi tak neříká. Potřeboval jsem však rychle odejít, a tak jsem to nechal plavat.

„Copak?“

„Tvůj otec vždycky prohlašoval, že porotci jsou ‚bohové viny‘. Vzpomínáš na to?“

„Jo. Protože rozhodují o tom, kdo je vinen a kdo ne. Co tím chcete říct, Legale?“

„To, že existuje spousta lidí, kteří dennodenně soudí každý náš krok. Bohů viny je mnoho. Není nutné, aby ses k nim přidával.“

Přikývl jsem, ale neodolal jsem odpovědi.

„Sandy Pattersonová a její dcera Katie.“

Legal se po mé odpovědi zatvářil zmateně. Tahle jména neznal. Já naopak věděl, že je nadosmrti nezapomenu.

„Matka s dcerou, které Gallagher zabil. Tohle jsou moje bohyně viny.“

Zavřel jsem za sebou dveře, ale ceduli NERUŠIT jsem nechal na klice. Možná Legal stihne sendvič dojíst, než ho přijde některá sestra zkontrolovat a odhalí náš zločin.

Kapitola 3

Z lincolnu jsem zatelefonoval Lorně Taylorové a ta na mě místo pozdravu vybafla slova, při nichž mi vždy projede tělem dvousečný meč. Slova, která mě vzrušují a odpuzují zároveň.

„Mickey, máš tady vraždu, jestli tě to zajímá.“

Představa zastupování klienta obžalovaného z vraždy vzrušuje advokáta z mnoha různých důvodů. Za prvé a především je vražda nejtěžším zločinem, jakého se lze dopustit, takže se hraje o nejvyšší sázky. Chcete-li hájit člověka obžalovaného z vraždy, musíte být ve svém oboru naprostá špička. A chcete-li, aby vám někdo takový případ svěřil, musíte mít navíc reputaci špičky ve svém oboru. A pak je tu otázka peněz. Obhajoba člověka obžalovaného z vraždy – nehledě na to, jestli se případ dostane před soud – stojí velké peníze, protože je časově nesmírně náročná. Jakmile získáte klienta obžalovaného z vraždy, který je solventní, s velkou pravděpodobností máte na celý rok vystaráno.

Druhou stranou mince je klient samotný. Ačkoliv vůbec nepochybuju o tom, že z vraždy bývají občas obžalováni nevinní lidé, většinou se policie a státní zástupci nepletou a vaše práce pak spočívá v obyčejném smlouvání nebo zmírňování délky a podmínek trestu. Navíc celou dobu sedíte u stolu vedle člověka, který vzal jinému člověku život. Což není nikdy příjemný zážitek.

„Máš nějaké podrobnosti?“ zeptal jsem se.

Seděl jsem na zadním sedadle Lincolnu Town Car a na skládacím stolku jsem měl připravený zápisník. Earl jel právě po Třetí ulici do centra, což bylo z Fairfaxu pořád rovně.

„Ten telefonát přišel z centrální mužské vazební věznice. Přijala jsem hovor a ozval se mi chlap jménem Andre La Cosse. Řekl, že ho včera v noci zatkli za vraždu a chce si tě najmout. A teď se podrž: když jsem se ho zeptala, kdo mu tě doporučil, prohlásil, že mu na tebe dala tip ženská, z jejíž vraždy je obviněný. Prý mu o tobě řekla, že jsi absolutní jednička.“

„Kdo to je?“

„To je na tom právě to nejšílenější. Podle něj se jmenovala Giselle Dallingerová. Zadala jsem ji do naší aplikace střetů, ale její jméno mi nikde nevypadlo. Nikdy jsi ji nezastupoval, takže netuším, kde vzala tvoje jméno a proč tě doporučila předtím, než se údajně nechala tím chlapem zabít.“

Aplikace střetů zájmů byl počítačový program, který digitalizoval všechny naše spisy a umožňoval nám během několika vteřin stanovit, zda určitý potenciální klient figuroval v některém našem předchozím případu jako svědek, oběť nebo třeba klient. Za více než dvacet let, co dělám tuhle práci, si totiž nepamatuju ani jména všech klientů, natož abych nosil v hlavě všechny vedlejší postavy vystupující v jejich případech. Aplikace nám proto šetřila obrovské množství času. Dříve se mi totiž stávalo, že jsem se ponořil do spisu a teprve za dlouho jsem zjistil, že jsem s novým klientem ve střetu zájmů kvůli některému dřívějšímu klientovi, svědkovi či oběti.

Pohlédl jsem do zápisníku. Zatím jsem si zapsal jen jména a nic jiného.

„Dobrá. Kdo na tom případu dělá?“

„LAPD – Oddělení vražd Západ.“

„Víme o tom případu ještě něco? Co dalšího ti ten chlap řekl?“

„Prý má zítra dopoledne poprvé vystoupit před soudem a chce, abys tam byl. Prý to na něj navlíkli a on ji nezabil.“

„Byla to jeho manželka, přítelkyně, kolegyně nebo kdo?“

„Tvrdil, že pro něj pracovala, jinak nic. Vím, že nemáš rád, když se tvoji klienti zbytečně vybavují přes vězeňské telefony, takže jsem se ho na nic dalšího nevyptávala.“

„To je dobře, Lorno.“

„Kde vůbec jsi?“

„Jel jsem se podívat na Legala a teď se vracím do centra. Uvidím, jestli se stihnu za tím chlapem zastavit a zjistit, co a jak. Můžeš se spojit s Ciskem a požádat ho o předběžné proklepnutí?“

„Už na tom dělá. Zrovna slyším, jak s někým telefonuje.“

Cisco Wojciechowski byl můj vyšetřovatel. Zároveň to byl Lornin manžel a oba měli kancelář v jejím družstevním bytě v západním Hollywoodu. I já jsem byl shodou okolností s Lornou nějakou dobu ženatý. Bývala to moje druhá manželka, přičemž s první manželkou jsem zplodil svého jediného potomka – dceru, které dnes bylo šestnáct let a nechtěla se mnou mít nic společného. Někdy jsem si říkal, že bych potřeboval nakreslit někam na tabuli pavouka, abych neztratil přehled o lidech kolem sebe a jejich vzájemných poutech, avšak mezi mnou, Lornou a Ciskem naštěstí neexistovala žádná žárlivost – měli jsme prostě solidní pracovní vztah.

„Dobře, tak ať mi pak zavolá. Nebo mu zavolám sám, až vylezu z vězení.“

„Fajn, tak hodně štěstí.“

„A ještě jedna věc. Je ten La Cosse solventní?“

„To teda jo. Peníze prý nemá, ale tvrdil, že má zlato a další obchodovatelné komodity.“

„Řeklas mu číslo?“

„Řekla jsem mu, že budeš potřebovat pětadvacet jenom na rozjezd a další peníze pak. Nijak ho to nerozhodilo.“

Obžalovaných, kteří nejen disponovali částkou pětadvaceti tisíc dolarů, ale navíc byli ochotni se s těmito penězi rozloučit, bylo v soudním systému pořád jako šafránu. O případu jsem zatím nic nevěděl, ale líbil se mi čím dál víc.

„Dobře, ozvu se, až budu něco vědět.“

„Měj se.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Bohové viny

Věnování

Díl 1

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Díl 2

DÍL 3

DÍL 4