Richelle Mead

STŘÍBRNÉ STÍNY

Pokrevní pouta 5

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Pro rodinu Vampýrské akademie

1. kapitola

Sydney

Probudila jsem se do tmy.

To nebylo nic nového, protože jsem se probouzela do tmy už posledních… ani nevím kolik dní. Mohly to být klidně týdny nebo dokonce měsíce. V téhle malé studené cele s drsnou betonovou podlahou, která mi sloužila jako postel, jsem úplně ztratila přehled o čase. Moji věznitelé mě udržovali vzhůru nebo ve spánku dle vlastního uvážení. Dělali to pomocí nějaké drogy, takže pro mě bylo nemožné počítat dny. Nějaký čas jsem si myslela, že mi drogu podstrkují v jídle nebo pití, a tak jsem začala držet hladovku. Jediné, čeho jsem tím dosáhla, bylo, že do mě jídlo nacpali násilím – což nechci už nikdy znovu zažít –, a droze jsem stejně neunikla. Nakonec jsem zjistila, že mi drogu pouštějí do cely ventilačním systémem, jenže přestat dýchat jsem nemohla.

Potom jsem dostala nápad, že budu měřit čas podle svého menstruačního cyklu, jak to dělají ženy v primitivních společenstvích. Když nastal můj čas, moji věznitelé mě vybavili hygienickými potřebami, jelikož byli posedlí čistotou. Můj plán ovšem selhal. Jelikož jsem od svého uvěznění přestala brát antikoncepci, hormony se mi zbláznily a měla jsem nepravidelný cyklus. Tím pádem jsem nemohla měřit nic, což ještě zhoršoval můj nepravidelný spánek. Jediné, čím jsem si mohla být jistá, bylo, že nejsem těhotná, což pro mě představovalo ohromnou úlevu. Kdybych se musela obávat o Adrianovo dítě, alchymisté by nade mnou měli neomezenou moc. Ale jsem ve svém těle sama a zvládnu všechno, co si na mě přichystají, říkala jsem si. Hlad, zima. Na tom nezáleží. Odmítám se nechat zlomit.

„Přemýšlela jsi o svých prohřešcích, Sydney?“

Kovový ženský hlas se rozlehl po cele, jako by vycházel ze všech směrů zároveň. Posadila jsem se a škrábavé šaty si přetáhla přes kolena. Bylo to spíš ze zvyku. Kus hadru, který mi dali, neměl rukávy a byl tak tenký, že absolutně nezahřál. Jediné, co mi poskytl, bylo alespoň zdání důstojnosti. Šaty mi dali někdy v průběhu mého věznění s tím, že je to projev jejich dobré vůle. Ale myslím, že ve skutečnosti už mě tam nechtěli dál věznit nahou, protože viděli, že to stejně nevede tam, kam doufali.

„Spala jsem,“ odpověděla jsem a potlačila zívnutí. „Neměla jsem čas přemýšlet.“ Kvůli droze ve vzduchu jsem byla neustále ospalá. Jindy mi zase pouštěli do cely nějaký stimulant, aby mě udrželi v bdělém stavu, když potřebovali. A bylo úplně jedno, jak moc jsem unavená. Výsledkem bylo, že jsem se vůbec nikdy necítila odpočatá, což byl jejich záměr. Psychologický boj funguje nejlépe, když je mysl unavená.

„Zdálo se ti něco?“ zeptal se hlas. „Zdálo se ti o spáse? Snila jsi o tom, jaké by to bylo, kdybys znovu mohla vidět světlo?“

„To víte, že ne.“ Dneska jsem byla nějak nezvykle upovídaná. Tyhle otázky mi pokládali neustále a někdy jsem na ně neodpovídala vůbec. „Ale kdybyste do mě na chvíli přestali cpát sedativa, možná bych se dokázala opravdu vyspat a zdálo by se mi něco, o čem bychom se mohli bavit.“

A co by bylo důležitější – kdybych opravdu spala a neměla v sobě všechny ty drogy, Adrian by mě dokázal ve snu najít a pomoct mi dostat se z téhle pekelné jámy.

Adrian.

Jeho jméno mě provázelo spoustu dlouhých temných hodin. Myšlenky na něj – na minulost i budoucnost – mi pomáhaly přežívat přítomnost. Často jsem o něm snila a vzpomínala na pár měsíců, které jsme spolu strávili. Opravdu to byla jen tak krátká doba? Za devatenáct let mého života mi nic nepřipadalo tak důležité jako čas, který jsem strávila s ním. Moje dny byly plné vzpomínek na Adriana. V duchu jsem si přehrávala všechny vzácné vzpomínky, radostné i ty vypjatější. A když už jsem všechny vzpomínky vyčerpala, snila jsem o budoucnosti. Představovala jsem si nejrůznější scénáře a všechny naše „únikové plány“.

Adrian.

Jen díky němu dokážu přežívat v tomhle vězení.

Ale taky byl důvodem, proč jsem se sem dostala.

„Nepotřebuješ, aby ti tvoje podvědomí říkalo něco, co už tvoje vědomí dávno ví,“ oznámil mi hlas. „Jsi poskvrněná a nečistá. Tvá duše je zahalena temnotou. Zhřešilas proti svému vlastnímu druhu.“

Povzdechla jsem si nad tou starodávnou mluvou a zavrtěla se, abych si udělala větší pohodlí, což bylo beztak nemožné. Svaly jsem měla neustále ztuhlé. V těchhle podmínkách zkrátka nebyla žádná útěcha.

„Musím ti říct něco smutného,“ pokračoval hlas. „Zlomilas srdce svému otci.“

Tenhle nový přístup mě vykolejil natolik, že jsem bez přemýšlení vyhrkla: „Můj otec žádné srdce nemá.“

„Ale má, Sydney. To víš, že má.“ Pokud jsem se nemýlila, hlas zněl trochu potěšeně, že ze mě něco dostal. „Velice lituje, žes padla. Zejména když jsi působila tak slibně v našem boji proti zlu.“

Posunula jsem se, abych se mohla opřít o drsnou zeď. „Má jinou dceru, která je teď mnohem slibnější, takže jsem si jistá, že to otec překoná.“

„I jí jsi zlomila srdce. Oba dva jsou tak nešťastní, že si to ani nedovedeš představit. Nebylo by hezké se s nimi zase smířit?“

„Nabízíte mi tu možnost?“ zeptala jsem se opatrně.

„Nabízíme ti tu možnost už od začátku, Sydney. Jen vyslov ta slova a moc rádi tě povedeme po cestě ke spáse.“

„Tvrdíte, že tohle není její součástí?“

„Tohle bylo součástí snahy pomoct ti očistit duši.“

„Jasně,“ poznamenala jsem. „Pomoct mi hladověním a ponižováním.“

„Chceš vidět svou rodinu, nebo ne? Nebylo by hezké si s nimi sednout a popovídat?“

Neodpověděla jsem a raději jsem se pokoušela přijít na to, jakou hru to se mnou hrají. Hlas mi během mého zajetí nabízel spoustu věcí, z nichž většina mi měla poskytnout pohodlí – teplo, měkká postel, opravdové oblečení. Nabízeli mi i jiné odměny, jako třeba přívěsek s křížkem, který mi vyrobil Adrian, a chutnější a pevnější stravu než šlichtu, jakou mě tu krmili. Pokoušeli mě dokonce tak, že mi do cely klimatizací pouštěli aroma kávy. Někdo – pravděpodobně rodina, které na mně tolik záleželo – jim prozradil, co mám ráda.

Ale tohle…, možnost vidět lidi a mluvit s nimi, to bylo něco docela nového. Nicméně jsem musela uznat, že Zoe ani můj táta se nenacházejí na prvních místech seznamu lidí, s nimiž bych ráda mluvila. Ale tímto mi vlastně alchymisté nabízeli něco, co mě zaujalo – život mimo tuhle celu.

„Co bych musela udělat?“ zeptala jsem se.

„To, co víš už dávno,“ odvětil hlas. „Přiznej svoje provinění. Vyzpovídej se ze svých hříchů a řekni, že jsi připravená na spásu.“

Málem už jsem řekla: Nemám co přiznávat. To už jsem jim řekla stokrát. Možná dokonce tisíckrát. Ale stejně mě to lákalo. Setkání s jinými lidmi by obnášelo, že musejí přestat pouštět do klimatizace jed…, ne? A kdybych mu dokázala uniknout, mohla bych snít…

„Jenom vyslovím ta slova a uvidím svou rodinu?“

Hlas působil blahosklonně, což mě rozčilovalo. „Samozřejmě ne hned. Musíš si to zasloužit. Ale budeš schopná se posunout do další fáze svého uzdravování.“

„Nápravy,“ řekla jsem.

„Tvůj tón naznačuje, že si myslíš, že jde o něco špatného,“ oznámil mi hlas. „Děláme to proto, abychom ti pomohli.“

„Ne, díky,“ opáčila jsem. „Už si tady na to místo zvykám. Byla by škoda ho opustit.“

Bylo mi jasné, že teď začne opravdové mučení a náprava. Jistě by nešlo o fyzické mučení, ale spíš o ovládnutí mysli, kterého tolik toužili docílit. Drsné podmínky měly jen vytvářet prostředí vhodné k tomu, abych si připadala slabá a bezmocná, abych byla otevřená, až se mi během nápravy budou pokoušet pozměnit mysl. Abych jim byla vděčná a ještě jim za to poděkovala.

Ale přesto jsem se nemohla zbavit myšlenky, že kdybych se odtud dostala, mohla bych zase normálně spát a snít. Kdybych se tímhle způsobem spojila s Adrianem, všechno by se změnilo. Přinejmenším bych věděla, že je v pořádku…, kdybych ovšem samotnou nápravu přežila. Mohla jsem jen hádat, jaké druhy psychické manipulace na mě budou zkoušet, ale s jistotou jsem to nevěděla. Vydržela bych to? Dokázala bych si zachovat nedotčenou mysl, nebo by mě obrátili proti všem mým zásadám a milovaným osobám? To bylo riziko, které souviselo s opuštěním cely. Taky vím, že alchymisté mají drogy a metody, díky nimž jejich příkazy vydrží. Ačkoli jsem vůči nim nejspíš imunní díky tomu, že než mě uvěznili, pracovala jsem s magií, stejně jsem se bála, že bych byla příliš zranitelná. Jedinou jistou metodou, jak se ochránit před jejich nátlakem, bylo použití magické směsi, kterou jsem dřív vyrobila a úspěšně aplikovala kamarádovi – ale ne sobě.

Po dalším uvažování mě přemohla únava. Rozhovor s hlasem už zjevně skončil. Už jsem byla natolik poučená, že jsem se nebránila, natáhla se na podlahu a poddala se těžkému spánku beze snů, který pohřbil veškeré myšlenky na svobodu. Ale než mě droga přemohla, v duchu jsem vyslovila jméno, které jsem používala jako mantru, a ta mě udržovala při síle.

Adrian…

Těžko odhadnout, po jak dlouhé době jsem se probudila. V cele jsem našla jídlo. Byla to obvyklá šlichta z horkých cereálií, která byla pravděpodobně doplněna vitaminy a minerály, abych zůstala zdravá. Ale nazvat to „horkými cereáliemi“ by bylo příliš laskavé. To spíš „vlažné“. Museli se hodně snažit, aby to nemělo žádnou chuť. Přesto jsem automaticky jedla, protože jsem si uvědomovala, že musím být silná, až se odtud dostanu.

Pokud se odtud dostanu.

Ta zrádná myšlenka se vynořila dřív, než jsem jí stačila zabránit. Bála jsem se toho už od začátku, té děsivé možnosti, že mě tu můžou věznit navěky a že už nikdy nespatřím nikoho, koho mám ráda – ani Adriana, ani Eddieho, ani Jill, zkrátka nikoho z nich. Už nikdy nebudu moct provádět magii. Už nikdy si nepřečtu žádnou knihu. To poslední mě dneska zasáhlo nejvíc, protože jsem sice temné hodiny zabíjela sněním o Adrianovi, ale čas by mi lépe utíkal, kdybych se mohla věnovat tak přízemní činnosti, jako třeba čtení podřadného románu. Klidně bych se spokojila i s časopisem nebo letákem. Spokojila bych se s čímkoli, co by nebyla jen tma a ten hlas.

Buď silná, řekla jsem si. Buď silná kvůli sobě. Buď silná kvůli Adrianovi. Udělal by snad on pro tebe něco menšího?

Ne, neudělal. Ať už je Adrian pořád v Palm Springs, nebo se přestěhoval někam jinam, nikdy by se mě nevzdal. Musím být připravená, až budeme zase spolu. Musím být připravená, až se znovu sejdeme.

Centrum permanebit. Ta latinská slova mi vytanula na mysl a posilovala mě. V překladu to znamená „střed vydrží“ a byla součástí básně, kterou jsme s Adrianem četli. Teď jsme tím středem my, pomyslela jsem si. A my dva vydržíme, ať se stane cokoli.

Dojedla jsem řídké jídlo a zběžně se opláchla v malém umyvadle v rohu cely. Tmou jsem šla po paměti k malé toaletě. Opravdová koupel nebo sprcha tady nepřicházely v úvahu (i když to moji věznitelé zmiňovali, aby mě nalákali). Denně (nebo jsem aspoň myslela, že denně) jsem se myla drsnou žínkou a studenou vodou, která páchla rzí. Bylo to ponižující, protože jsem věděla, že mě sledují kamerami s nočním viděním, ale přesto to bylo důstojnější než zůstat špinavá. To uspokojení bych jim nedopřála. Zůstanu člověkem, i když oni právě o tom pochybují.

Když jsem si připadala dostatečně čistá, schoulila jsem se u zdi a klepala se zimou, jak mi na vlhkou kůži pronikal chladný vzduch. Bude mi vůbec ještě někdy teplo?

„Mluvili jsme s tvým otcem a sestrou, Sydney,“ řekl hlas. „Když se dozvěděli, že je nechceš vidět, byli moc smutní. Zoe plakala.“

Trhla jsem sebou a zalitovala, že jsem to s nimi hrála. Hlas si teď myslí, že rodinná taktika na mě má nějaký vliv. Jak si můžou myslet, že chci mít něco společného s lidmi, kteří mě tu nechali zavřít? Jediná moje rodina, kterou chci vidět – moje máma a starší sestra – se pravděpodobně nenachází na seznamu návštěv, zejména když otec zapracoval na rozvodu. Takový výsledek se mi nelíbil, ale v žádném případě jsem to nemínila dát najevo.

„Nelituješ, žes jim způsobila bolest?“ zeptal se hlas.

„Myslím, že Zoe a táta by měli litovat, že způsobili bolest mně,“ vyštěkla jsem.

„Nechtěli ti ublížit.“ Hlas se snažil působit uklidňujícím dojmem, ale docílil jen toho, že bych jeho majitele nejradši praštila, ať už je to kdokoli. A to nejsem typ, který se běžně uchyluje k násilí. „Udělali, co museli, aby ti pomohli. O to se snažíme my všichni. Moc rádi by si s tebou popovídali a všechno ti vysvětlili.“

„To jistě ano,“ zamumlala jsem. „Pokud jste s nimi vůbec mluvili.“ Nenáviděla jsem se za to, že se se svými vězniteli vůbec bavím. Tolik jsem si s nimi nepovídala už hodně dlouho. Musí se jim to moc líbit.

„Zoe se nás ptala, jestli ti může přinést vanilkové nízkotučné laté, až tě přijde navštívit. Dovolili jsme jí to. Rádi bychom uskutečnili civilizovanou návštěvu, abyste si mohli sednout a pořádně si promluvit. Tak by se ulevilo tvojí rodině i tvojí duši.“

Srdce mi zrychleně bušilo a nemělo to nic společného s lákavou představou kávy. Hlas mi opět potvrdil to, co jsem si myslela. Opravdová návštěva, sednout si a pít kávu…, to by se muselo odehrát mimo tuhle celu. Pokud je takhle fantazie vůbec reálná, v žádném případě přece nepřivedou tátu a Zoe do mojí cely – tedy ne že bych je toužila vidět. Ale toužila jsem odtud vypadnout. Pořád jsem totiž byla přesvědčená, že mě tu můžou držet věčně a že se budu muset smířit se vším, co si na mě přichystají. A opravdu bych to dokázala. Ale čeho bych tím dosáhla? Dokázala bych si, že vzdoruju a že vydržím všechno, ale ačkoli jsem na to hrdá, k Adrianovi by mě to nijak nepřiblížilo. Ani k mým kamarádům… Potřebuju snít. A abych mohla snít, musím se dostat z drogového opojení.

A nejen to. Až budu někde jinde než v malé temné cele, budu moct zase pracovat s magií. Mohla bych zjistit, kam mě to vůbec odvezli. Mohla bych se osvobodit.

Nejdřív ze všeho ale musím opustit tuhle celu. Myslela jsem, že je statečné tady setrvávat, ale najednou mě napadlo, že moji odvahu doopravdy otestuje až útěk.

„Líbilo by se ti to, Sydney?“ Pokud jsem se nepletla, z hlasu zaznívalo nadšení – skoro až nedočkavost –, což kontrastovalo s dřívějším namyšleným a rozkazovačným tónem, na který jsem byla zvyklá. Nikdy o mě neprojevovali tak velký zájem. „Chceš začít s prvními kroky k očištění své duše? Chceš vidět svou rodinu?“

Jak dlouho už chřadnu v téhle cele, upadám do bezvědomí a zase se z něj probírám? Podle svého těla a paží jsem poznala, že jsem tu hodně zhubla. Taková ztráta váhy trvá několik týdnů. Týdnů, měsíců… Neměla jsem tušení. A zatímco jsem tady, svět pokračuje dál beze mě – svět plný lidí, kteří mě potřebují.

„Sydney?“

Nechtěla jsem, aby to vyznělo příliš nedočkavě. „Jak můžu vědět, že vám můžu věřit? Že mi dovolíte vidět mou rodinu, když… začnu s tou cestou?“

„Zlo a podvody nepatří k našim zvyklostem,“ opáčil hlas. „My oceňujeme světlo a upřímnost.“

Lháři, lháři, pomyslela jsem si. Lhali mi celé roky, když mi tvrdili, že dobří lidé jsou stvůry, a snažili se mi diktovat, jak žít. Ale na tom nezáleželo. Je jedno, jestli dostojí svému slibu ohledně mojí rodiny.

„Dostanu… opravdovou postel?“ Schválně jsem to řekla přiškrceně. Alchymisté mě naučili stát se vynikající herečkou a teď uvidí, jak skvěle mě vycvičili.

„Ano, Sydney. Opravdovou postel, opravdové oblečení a opravdové jídlo. A budeš si moct povídat s lidmi, kteří ti pomůžou, když je budeš poslouchat.“

To poslední zpečetilo moji dohodu. Pokud mě odtud pustí a získám aspoň takovou svobodu, že se budu moct pohybovat mezi lidmi, jistě nebudou pouštět do vzduchu drogu. To mě povzbudilo a už jsem se nemohla dočkat. Bylo mi jasné, že mi zrovna pustili do cely stimulant, který mě přiměl k nedočkavosti a uspěchanému jednání. Na moji unavenou mysl to zapůsobilo přesně tak, jak očekávali.

Ze zvyku jsem si sáhla na krk a chtěla se dotknout křížku, který jsem už dávno neměla. Nedovol jim, aby tě změnili, modlila jsem se tiše. Zachovej mi moji mysl. Ať vydržím všechno, co přijde.

„Sydney?“

„Co musím udělat?“ zeptala jsem se.

„Víš, co musíš udělat,“ odpověděl hlas. „Víš, co musíš říct.“

Položila jsem si dlaně na srdce a moje následující slova nebyla vnitřní modlitbou, ale tichým vzkazem Adrianovi: Počkej na mě. Buď silný a já budu taky silná. Probojuju se tím, ať už na mě chystají cokoli. Nezapomenu na tebe. Nikdy se k tobě neobrátím zády, i když jim budu muset lhát. Náš střed vydrží.

„Víš, co musíš říct,“ zopakoval hlas. Téměř až slintal.

Odkašlala jsem si. „Zhřešila jsem proti svému vlastnímu druhu a dovolila jsem, aby mi zkazili duši. Jsem připravená očistit se od temnoty.“

„A jaké jsou tvé hříchy?“ dožadoval se hlas. „Přiznej se, cos provedla.“

To bylo těžší, ale přesto jsem dokázala ta slova vyslovit. Pokud mě to přiblíží ke svobodě a k Adrianovi, řeknu cokoli.

Zhluboka jsem se nadechla a řekla jsem: „Zamilovala jsem se do vampýra.“

A pak mě oslepilo světlo.

2. kapitola

Adrian

„Nevykládej si to špatně, ale vypadáš příšerně.“

Zvedl jsem hlavu ze stolu a zamžoural jedním okem. Ačkoli jsem měl i uvnitř na očích sluneční brýle, světlo mi připadalo až příliš oslnivé pro moji bolavou hlavu. „Vážně?“ podivil jsem se. „Copak se to dá vykládat dobře?“

Rowena Clarková na mě upřela velitelský pohled, jakým by mě nejspíš obdařila i Sydney. Sevřelo se mi srdce. „Můžeš si to vykládat konstruktivně.“ Nakrčila nos. „Máš kocovinu, viď? To znamená, že už bys měl být střízlivý. Ale vzhledem k odéru jako z továrny na gin si tím nejsem moc jistá.“

„Jsem střízlivý. Skoro.“ Odvážil jsem se sundat si sluneční brýle, abych se na ni mohl lépe podívat. „Máš modrý vlasy.“

„Tyrkysový,“ opravila mě a sebevědomě se jich dotkla. „Takhle jsi mě viděl už před dvěma dny.“

„Fakt?“ Před dvěma dny jsme asi měli tady na Carltonské univerzitě hodinu smíšených médií. Ale sotva si pamatuju, co se stalo před dvěma hodinami. „No, je možný, že ani tehdy jsem nebyl moc střízlivý. Ale sluší ti to,“ dodal jsem a doufal, že mě to uchrání před jejími projevy nesouhlasu. Neuchránilo.

Pravdou bylo, že poslední dobou jsem chodil do školy střízlivý jen v polovině případů. Ale vzhledem k tomu, že jsem tam vůbec došel, měl jsem za to, že si zasloužím nějakou odměnu. Když Sydney zmizela – ne, když ji unesli –, chtěl jsem se školou seknout. Chtěl jsem nikam nechodit a nedělat nic, co by nesouviselo s jejím hledáním. Celé dny jsem se jen choulil v posteli. Čekal jsem a snažil se k ní dostat skrze svět snů vyvolaných éterem. Ale spojení se nezdařilo. Ať jsem to zkoušel v jakoukoli denní či noční dobu, nikdy jsem ji nezastihl ve spánku. Nedávalo mi to smysl. Nikdo přece nemůže zůstat vzhůru tak dlouho. S opilými lidmi je těžké se spojit, protože alkohol otupuje účinky éteru a blokuje mysl. Nicméně jsem pochyboval, že Sydney se svými vězniteli alchymisty pořádá nonstop koktejlovou party.

Mohl jsem pochybovat o sobě a o svých schopnostech, zejména poté, co jsem bral léky, které mi na čas zabránily pracovat s éterem. Jenže moje magie se pak vrátila v plné síle a neměl jsem problém spojit se ve snech s jinými lidmi. Možná jsem ve spoustě věcech nešikovný, ale co se týče vcházení lidem do snů, jsem ten nejlepší ze všech uživatelů éteru. Problém je, že znám jen málo dalších uživatelů éteru, takže mi nikdo nedokázal poradit a říct mi, proč se nemůžu se Sydney spojit. Všichni vampýři Morojové používají jeden druh živlové magie. Většina z nich se specializuje na jeden ze čtyř elementů – zemi, vzduch, vodu nebo oheň. Jen hrstka nás ovládá éter a na rozdíl od jiných živlů neexistuje žádná zdokumentovaná minulost tohoto druhu magie. Je spousta teorií, ale nikdo s jistotou neví, proč se k Sydney nemůžu dostat.

Asistent profesorky přede mě hodil štos papírů a stejný před Rowenu, čímž mě vytrhl ze zamyšlení. „Co to je?“

„Ehm, tvoje závěrečná zkouška,“ odpověděla Rowena s očima obrácenýma k nebi. „Nech mě hádat. Nepamatuješ si ani tohle. Ani to, že jsem ti nabídla, že se budu učit s tebou?“

„To jsem asi měl volno,“ zamumlal jsem a nervózně jsem se začal probírat papíry.

Rowenin káravý výraz se změnil v soucitný, ale nemohla mi už nic říct, protože profesorka nás okřikla, ať jsme zticha a pustíme se do práce. Zíral jsem na písemku a uvažoval, jestli bych ji nezvládl napsat nějakým podvodem. Důvodem, který mě vytáhl z postele a přiměl vrátit se na univerzitu, bylo částečně i to, že jsem moc dobře věděl, kolik pro Sydney znamená vzdělání. Odjakživa mi záviděla, že mám možnost studovat na univerzitě. Její debilní otec jí to nikdy nedovolil. Když mi došlo, že ji hned tak nenajdu – a věřte mi, že jsem vyzkoušel spoustu obyčejných i magických možností –, rozhodl jsem se, že půjdu dál a budu pokračovat v tom, co by chtěla. Dokončím semestr na univerzitě.

Musím uznat, že nepatřím zrovna k nejzapálenějším studentům. Jelikož většina mých předmětů byly různé úvody do umění, profesoři mi obvykle přičítali k dobru už jen to, že jsem něco vytvořil. Měl jsem štěstí, neboť „něco“ bylo pravděpodobně tím nejhezčím popisem mých nepovedených uměleckých kousků, které jsem poslední dobou vytvářel. Prolézal jsem s odřenýma ušima – tak tak – ale tahle zkouška může všechno změnit. Otázky představovaly buď všechno, nebo nic, dobře, nebo špatně. Nemohl jsem jen nepřítomně něco malovat a pak si nechat přičíst body za snahu.

Když jsem se pokoušel zodpovědět otázky o kresbě kontur a malbě krajinek, pocítil jsem, jak se mě zmocňuje deprese. A nejen z toho důvodu, že nejspíš písemku pokazím. Zklamu i Sydney a její vysoké nároky, které na mě vždycky měla. Ale co znamená jeden předmět, když už jsem ji zklamal tolikrát? Kdyby se naše role obrátily, pravděpodobně už bych s ní nebyl. Jenže ona je chytřejší a vynalézavější. Dokáže neobyčejné věci. Já nedokážu ani ty obyčejné.

Po hodině jsem odevzdal písemnou práci a doufal jsem, že jsem tím nepromarnil celý semestr. Rowena skončila dřív a čekala na mě před učebnou. „Nemáš hlad?“ zeptala se. „Zvu tě.“

„Ne, díky. Musím za sestřenkou.“

Rowena na mě obezřetně pohlédla. „Nebudeš řídit, že ne?“

„Už jsem střízlivý, díky za starost,“ opáčil jsem. „Ale jestli se ti uleví, mám v plánu jet autobusem.“

„Tak to je asi všechno, co? Poslední den.“

Překvapeně jsem si uvědomil, že je to tak. Chodil jsem sice ještě na pár dalších předmětů, ale s Rowenou jen na tenhle. „Určitě se ještě uvidíme,“ prohlásil jsem.

„To doufám,“ řekla ustaraně. „Moje číslo máš. Nebo jsi ho aspoň míval. V létě se nikam daleko nechystám. Kdybys chtěl někam vyrazit, zavolej mi a rády s tebou s Cassie půjdeme… Nebo kdyby sis chtěl o něčem promluvit… Vím, že jsi poslední dobou zažil krušný časy…“

„Už jsem zažil krušnější,“ zalhal jsem. Neznala ani polovinu pravdy a v žádném případě jsem jí nemohl povědět, co se doopravdy stalo. Obyčejnému člověku bych to nemohl říct. Nechal jsem ji myslet si, že se se mnou Sydney rozešla, ale ničilo mě, když mě kvůli tomu litovala. Jenže jsem ji nemohl vyvést z omylu. „Určitě se brzo ozvu, tak buď na telefonu. Zatím čau, Ro.“

Polovičatě mi zamávala a já se vydal na nejbližší autobusovou zastávku v kampusu. Nebylo to nijak daleko, ale pěkně jsem se zpotil, než jsem tam došel. V Palm Springs byl květen a prchavé jaro už dávno převálcovala letní vedra. Při čekání na autobus jsem si znovu nasadil sluneční brýle a snažil se ignorovat pokuřující pár hipíků vedle sebe. Aspoň že jsem se nevrátil k cigaretám, když Sydney zmizela, ale někdy to bylo těžké. Moc těžké.

Abych se nějak rozptýlil, otevřel jsem batoh, nakoukl dovnitř a uviděl malou sošku draka. Pohladil jsem ho po hřbetě a ucítil jeho malé šupiny. Žádný umělec by nedokázal vytvořit tak dokonalý umělecký kousek. Drak ovšem žádnou soškou nebyl. Byl to opravdový drak – vlastně callistana, abych byl přesný. To je druh laskavého démona, kterého vyvolala Sydney. Říkali jsme mu Skokan. Byl připoután k ní i ke mně, ale jen ona ho dokázala oživit a pak zase změnit v sochu. Skokan měl smůlu, že zůstal v neživé podobě, když ji unesli. To znamenalo, že je takhle uvězněný. Podle Sydneyiny učitelky magie Jackie Terwilligerové je Skokan technicky vzato stále naživu, ale bez jídla a aktivity živoří. Všude jsem ho bral s sebou, i když jsem nevěděl, jestli pro něj kontakt se mnou něco znamená. Ve skutečnosti potřeboval Sydney, což jsem mu nemohl zazlívat. Taky ji potřebuju.

Roweně jsem řekl pravdu – už jsem byl střízlivý. A to se mi hodilo. Dlouhá cesta autobusem mi poskytla dokonalou příležitost zase se porozhlédnout po Sydney. I když už jsem se ji nesnažil zběsile a za každou cenu zastihnout ve snu, pořád mělo smysl najít si párkrát za den chvilku střízlivosti a zkusit to. Jakmile se autobus rozjel a já se usadil na sedadle, vyvolal jsem v sobě magii éteru a na okamžik se nechal unést nádherným pocitem, který ve mně vyvolával. Ale byla to dvojsečná radost, protože jsem si uvědomoval, že kvůli éteru se mě pomalu zmocňuje šílenství.

Šílenství je příliš ošklivé slovo, ozval se hlas v mojí hlavě. Ber to jako nový pohled na realitu.

Trhl jsem sebou. Hlas v mojí hlavě nepatřil mému svědomí ani ničemu podobnému. Byl to hlas mé mrtvé tety Taťány, dřívější královny Morojů. Nebo mi spíš éter vyvolával tyhle halucinace. Obvykle jsem ji slýchal, když mi nálada klesla nebezpečně nízko. Přelud tety Taťány se ke mně vrátil, když Sydney zmizela. Světlou stránkou – pokud se na to vůbec dá takhle pohlížet – bylo, že maniodepresivní vedlejší účinky éteru už nebyly tak časté. Jako by šílenství éteru změnilo podobu. Je lepší vést v duchu rozhovory se zesnulou příbuznou, nebo podléhat dramatickým výkyvům nálad? Upřímně jsem nevěděl.

Běž pryč, řekl jsem jí. Nejsi skutečná. Navíc je na čase, abych se podíval po Sydney.

Jakmile jsem se napojil na magii, natáhl jsem své smysly a hledal Sydney – osobu, kterou znám na světě nejlíp. Není snadné najít ve spánku někoho, koho moc neznám. Ale najít ji – pokud by spala – by bylo jednoduché. Jenže se mi nepodařilo navázat kontakt, a tak jsem nakonec magie nechal. Buď nespí, nebo ji přede mnou cosi blokuje. Znovu jsem si připadal poražený, a tak jsem sáhl do batohu po placatce vodky, abych si ukrátil cestu do Vista Azul.

Když jsem dorazil do Amberwoodské přípravné školy, byl jsem v příjemném opojení, odříznutý od magie, ale ne od svého zlomeného srdce. Odpolední vyučování právě skončilo a mezi budovami pobíhali studenti ve stylových uniformách. Chodili se učit nebo co už tak děcka dělají. Došel jsem před dívčí kolej, kde jsem čekal na Jill Mastranovou-Dragomirovou.

Zatímco Rowena jen hádala, co mě trápí, Jill věděla naprosto přesně, jaké mám problémy. To proto, že patnáctiletá Jill má tu „výhodu“, že mi vidí do hlavy. Loni se stala terčem vrahů, kteří chtěli svrhnout z trůnu její sestru, která je královna Morojů a taky moje kamarádka. Technicky vzato vrazi uspěli, ale díky neobyčejným schopnostem éteru jsem Jill přivedl zpátky k životu. To si na mně pochopitelně vybralo velikou daň a zároveň to mezi mnou a Jill vytvořilo psychické pouto, díky němuž znala moje myšlenky a pocity. Bylo mi jasné, že moje deprese a nadměrné pití snáší těžce – ačkoli pití někdy pouto úplně otupilo. Kdyby tu byla Sydney, vynadala by mi, že jsem sobecký a nemyslím na Jilliny pocity. Jenže Sydney tu není. Tíha zodpovědnosti spočívala jen na mně a já si na to nepřipadal dostatečně silný.

Přijely tři autobusy, které pendlují po kampusu, a Jill nevystoupila ani z jednoho z nich. Vždycky jsme se jednou týdně scházeli a já v tom pokračoval i teď, když už jsem nedokázal pokračovat v ničem jiném. Vytáhl jsem telefon a napsal jí: Čau. Jsem tady. Všechno v pohodě?

Žádná odpověď mi nepřišla, a tak jsem si začal dělat starosti. Po útoku vrahů Jill poslali sem do Palm Springs, aby se tu ukrývala mezi lidmi, protože poušť není zrovna místem, které by vyhledávali Morojové ani Strigojové – zlí nemrtví vampýři. Alchymisté – tajné společenství, které udržuje lidi stranou od vampýrů – poslali Sydney jako prostředníka, aby zajistili, že všechno bude probíhat hladce. Alchymisté chtěli zabránit tomu, aby ve světě Morojů propukla občanská válka, a Sydney odváděla dobrou práci, když se vším Jill pomáhala. Sydney ovšem zklamala, když se zamilovala do vampýra. To se příčilo názorům alchymistů. Byli přesvědčeni, že lidé a vampýři mají existovat odděleně, a tak zareagovali brutálně a účinně.

I poté, co Sydney zmizela, a nahradila ji kamenná tvář Maura, Jill měla pořád relativně klid. Nic nenaznačovalo, že by se odkudkoli blížilo nějaké ohrožení, a dokonce se k nám dostaly jakési náznaky, že by se Jill mohla vrátit do morojské společnosti, až jí příští měsíc skončí škola. Pro Jill nebylo obvyklé, že by takhle zmizela a nedala o sobě vědět, takže když mi neodpověděla na esemesku, napsal jsem Eddiemu Castilovi.

Zatímco Jill a já jsme Morojové, on je dhampýr – rasa, která se zrodila smíšením lidské a vampýří krve. Dhampýři se cvičí, aby nás chránili, a on patřil k nejlepším. Ale jeho impozantní bojové dovednosti bohužel nestačily, když Sydney pronásledovali alchymisté. Obelstila ho a přiměla ho, aby se rozdělili. Obětovala se, aby ho zachránila. S tím se Eddie nemohl vyrovnat. Jeho ponížení zničilo jeho počínající romantický vztah s Jill, protože si nepřipadal dost dobrý pro morojskou princeznu. Stále jí oddaně sloužil jako její bodyguard, takže mi bylo jasné, že kdyby se s ní něco stalo, věděl by to jako první.

Ale ani Eddie mi neodpověděl na esemesku a stejně tak další dva dhampýři, kteří Jill ochraňují. To bylo zvláštní, ale když mlčí všichni, nejspíš to znamená, že jsou spolu a v pořádku, jen je zrovna zaměstnává něco jiného. Jill se jistě brzy ukáže.

Slunce nepříjemně pálilo, a tak jsem obešel budovu a našel jinou lavičku, která stála ve stínu palem. Pohodlně jsem se na ní usadil a zanedlouho jsem usnul. Jednak mě zmohlo včerejší ponocování v baru a taky to, že jsem dopil placatku vodky. Vzbudily mě hlasy a zaznamenal jsem, že slunce na nebi už vykonalo řádný kus cesty. Nade mnou postávali Jill a Eddie spolu s dalšími kamarády Angeline, Treyem a Neilem.

„Ahoj,“ pozdravil jsem je ochraptěle a vzpřímil se do sedu. „Kde jste byli?“

„A kdes byl ty?“ dotázal se Eddie.

Jill na mě něžně pohlédla svýma zelenýma očima. „To je v pořádku. Celou dobu byl tady. Zapomněl. To je pochopitelné, když… no, prožívá teď krušný časy.“

„Na co jsem zapomněl?“ zeptal jsem se a nervózně se díval z jednoho na druhého.

„To je jedno,“ odpověděla vyhýbavě Jill.

„Na co jsem zapomněl?“ vykřikl jsem.

Angeline Dawesová, jedna z Jilliných dhampýrských ochránců, jako obvykle bezmyšlenkovitě vyhrkla: „Na Jillinu závěrečnou přehlídku.“

Nechápavě jsem vykulil oči a pak mi to došlo. K Jilliným aktivitám patřilo módní návrhářství a klub šití. Začala s modelingem, ale když se ukázalo, že vystupování na veřejnosti je pro její pozici příliš nebezpečné, uchýlila se do zákulisí světa módy a navrhovala oblečení – a byla v tom hodně dobrá. Poslední měsíc neustále mluvila o velké přehlídce a výstavě, kterou pořádá její klub u příležitosti konce školního roku. Těšilo mě, že je zase po dlouhé době z něčeho tak nadšená. Věděl jsem, že i ji trápí, co se stalo Sydney. Trápí ji i moje deprese a pokažený vztah s Eddiem, takže žije pod skoro tak temným mrakem jako já. Těšila se na přehlídku a na možnost předvést svou práci, což byla v celkovém kontextu událostí maličkost, ale pro dospívající dívku, která potřebuje trochu normálnosti, to bylo mimořádně důležité.

A já na to zapomněl.

Teď jsem se rozpomínal na útržky rozhovoru, kdy mi sdělovala datum a čas konání akce, a že jsem jí slíbil, že ji tam přijdu podpořit. Dokonce mi to připomněla ještě tenhle týden, když jsme se viděli. Vzal jsem na vědomí, co mi řekla, a vydal se do nedalekého baru oslavit tequilový čtvrtek. Bylo pochopitelné, že mi to vyklouzlo z hlavy.

„Sakra, omlouvám se, nezletilá. Zkoušel jsem ti psát…“ Zvedl jsem telefon, abych jim ho ukázal, jenže to nebyl telefon, ale placatka vodky. Rychle jsem ji strčil do batohu.

„Během přehlídky jsme museli mít vypnuté mobily,“ objasnil Neil. To byl třetí dhampýr ve skupině, který do Palm Springs přibyl teprve nedávno. Časem jsem si ho oblíbil nejspíš proto, že měl taky zlomené srdce. Byl šíleně zamilovaný do jedné dhampýrky, která jako by se ztratila z povrchu zemského. Ale na rozdíl od Sydney Olive Sinclairovou nejspíš neunesli alchymisté, ale mlčela z osobních důvodů.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pokrevní pouta 5: Stříbrné stíny

Věnování

1. kapitola

Sydney

2. kapitola

Adrian

3. kapitola

4. kapitola

5. Kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola