Changer l’eau des fleurs

Copyright © Éditions Albin Michel, 2018

Translation © Jitka Řihánková, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-404-5

Mým rodičům,

Francine a Yvanovi Perrinovým

Pro Patricii „Paquitu“ Lopezovou a Sophii Daullovou

1

Jediná bytost odejde a všechno osiří.

Moji sousedé nemají strach. Nemají žádné starosti, nezamilovávají se, netrápí se, nevěří na náhody, neslibují, nehlučí, nemají sociální pojištění, nepláčou, nehledají klíče, brýle, dálkový ovladač, děti ani štěstí.

Nečtou, neplatí daně, nedrží dietu, nemají žádné výsady, nemění svoje názory, nestelou si postel, nekouří, nedělají si poznámky, nepřemýšlejí, než něco řeknou. Nikdo je nezastupuje.

Nepodlézají, nejsou ctižádostiví, mstiví, koketní, malicherní, velkorysí, žárliví, nepořádní, čestní, ušlechtilí, legrační, závislí, lakomí, usměvaví, prohnaní, krutí, zamilovaní, bručouni, pokrytci, hodní, hrubí, slabí, zlí, prolhaní, zloději, hráči, odvážní, líní, věřící, mazaní, optimisté.

Jsou mrtví.

Navzájem se liší jen jedinou věcí, a to dřevem svých rakví: dubovým, borovicovým nebo mahagonovým.

2

Nevím, kdo z nás je vlastně naživu, jestli ty, nebo já. Kdo se ze mě stane, když už neuslyším tvé kroky?

Jmenuji se Violette Dušičková. Byla jsem závorářka, teď jsem správkyně hřbitova.

Vychutnávám si život, piju ho po malých doušcích jako jasmínový čaj s medem. A když přijde večer, když jsou brány mého hřbitova zavřené a klíče pověšené na dveřích od koupelny, jsem v ráji.

Není to ráj mých sousedů. Ne.

Je to ráj živých: doušek portského — ročník 1983 —, který mi nosí každého 1. září José-Luis Fernandez. Ten pozůstatek prázdnin nalitý do křišťálové skleničky, něco jako indiánské léto, které si otvírám kolem sedmé hodiny večer, ať prší, sněží nebo fouká vítr.

Dva náprstky rubínové tekutiny. Krev z vinic v Portu. Zavřu oči. A vychutnávám. Jediný doušek stačí a večer je hned veselejší. Dva náprstky proto, že mám ráda ovíněnost, ale ne alkohol.

José-Luis Fernandez nosí květiny na hrob Marii Pintové, provdané Fernandezové (1956–2007), jednou týdně kromě července, kdy přebírám štafetu já. To portské je jako poděkování.

Moje přítomnost je dar z nebes. To si říkám každé ráno, když otevřu oči.

Byla jsem velice nešťastná, dokonce úplně zničená. Bezvýznamná. Vyčerpaná. Byla jsem na tom jako mí sousedé, ale ještě hůř. Životní funkce mi fungovaly, ale jen uvnitř, bez mého přičinění. Bez váhy mojí duše, která, jak se zdá, váží dvacet jedna gramů, ať je člověk tlustý nebo hubený, velký nebo malý, mladý nebo starý.

Ale protože jsem nikdy neměla zalíbení v neštěstí, rozhodla jsem se, že to nebude dlouho trvat. Smůlu jednou musíme zastavit.

Měla jsem hodně špatný začátek. Přišla jsem na svět při utajeném porodu v Ardenách, v severní části okresu, který sousedí s Belgií, kde podnebí nazývají jako „odstíněné kontinentální“ (silné srážky na podzim a časté mrazy v zimě), kde podle mých představ najdeme průplav Jacquese Brela.

Když mě vytáhli, nekřičela jsem. Položili mě tedy stranou jako nějaký balík o váze 2 670 gramů, bez známky, bez jména příjemce, aby mohli vyplnit úřední papíry a prohlásit mě ještě před mým příchodem na svět za zemřelou.

Mrtvě narozená. Dítě bez života a bez příjmení.

Porodní bába mi musela rychle vymyslet křestní jméno, aby mohla vyplnit kolonku, vybrala Violette.

Představuju si, že jsem byla fialová od hlavy až po paty.

Když jsem změnila barvu, když se moje pleť proměnila na růžovou, a když musela vyplnit rodný list, jméno už neřešila.

Položili mě na radiátor. Kůže se mi ohřála. Břicho mojí matky, která mě nechtěla, mě muselo zmrazit. Bezpochyby proto tak miluju léto, že nevynechám jedinou příležitost, abych se vystavila prvnímu slunečnímu paprsku, který se objeví jako rozkvetlá slunečnice.

Moje dívčí jméno je Trenetová, jako ten zpěvák Charles Trenet. Příjmení mi dala určitě ta stejná porodní bába, která mě pojmenovala Violette. Musela mít Charlese ráda. Také se mi líbil. Dlouho jsem si myslela, že je můj vzdálený bratranec, něco jako strýček z Ameriky, kterého nikdy nepotkám. Když máme rádi nějakého zpěváka a zpíváme jeho písničky, je to přece jako jakési příbuzenské pouto.

Dušičková přišlo později. Když jsem se vdala za Filipa Dušičku. S takovým jménem jsem se měla mít na pozoru. Ale jsou muži, kteří se jmenují třeba Krása, a přitom mlátí svou ženu. Pěkné jméno nezabrání tomu, aby člověk nebyl ničema.

Matka mi nikdy nechyběla. Jenom když jsem měla horečku. Když jsem byla zdravá, vyrostla jsem. Vyrostla jsem dokonale rovná, jako by mi nějaká podpěra podél páteře nahrazovala nepřítomnost rodičů. Mám rovné držení těla. Je to taková moje zvláštnost. Nikdy jsem se nehrbila. Ani když jsem měla smutné dny. Často se mě ptají, jestli jsem dělala balet. Odpovídám že ne. Že mě tak vycvičil každodenní život, kvůli němuž jsem každý den musela stát na špičkách a cvičit u tyče.

3

Nezáleží na tom, jestli odejdu já, nebo někdo z mých blízkých. Jednoho dne se ze všech hřbitovů stanou zahrady.

Když byla v roce 1997 naše závora zautomatizovaná, přišli jsme s manželem o práci. Psali o nás v novinách. Představovali jsme poslední oběti odvrácené strany pokroku, zaměstnance, kteří obsluhovali poslední manuální závoru ve Francii. Novináři nás vyfotili na ilustrační fotku k článku. Filip Dušička mi dal dokonce ruku kolem pasu a zapózoval. Bože, jak mám na té fotce smutný pohled, i když se usmívám.

V den, kdy článek vyšel, se Filip Dušička vrátil se smutkem v duši z úřadu práce: právě si uvědomil, že bude muset pracovat. Byl zvyklý na to, že jsem všechno dělala za něj. S jeho zahálčivým životem jsem to opravdu vyhrála. A správná čísla a jackpot k tomu.

Abych povzbudila jeho morálku, podala jsem mu papír: „Správce hřbitova, povolání budoucnosti“. Podíval se na mě, jako bych přišla o rozum. V tom roce 1997 se na mě každý den díval, jako bych přišla o rozum. Copak se nějaký muž, který už nemiluje, dívá na ženu, kterou kdysi miloval, jako by přišla o rozum?

Vysvětlila jsem mu, že na ten inzerát jsem narazila náhodou. Že radnice v Brancionu-en-Chalon hledá pár, který by se coby správcové staral o hřbitov. A že mrtví mají pevnou pracovní dobu a že budou dělat menší hluk než vlaky. Že jsem mluvila se starostou, který je připravený nás okamžitě přijmout.

Manžel mi nevěřil. Řekl mi, že na náhody nevěří. Že by raději zdechl, než šel „tam“ a dělal takové mrchožroutské povolání.

Zapnul televizi a hrál Mario 64. Cílem hry bylo pochytat všechny hvězdy ze všech světů. Já jsem chtěla chytit jen jedinou hvězdu: tu šťastnou. Na to jsem myslela, když jsem viděla Maria, jak všude běhá, aby zachránil princeznu Peach, kterou unesl Bowser.

Tak jsem naléhala. Řekla jsem mu, že když budeme správcové, budeme mít oba plat, a navíc ještě lepší než u závory, že mrtví vynášejí víc než vlaky. Že budeme mít velice hezký služební byt a žádné poplatky. Že se tak přestěhujeme z domu, kde bydlíme už celé roky, z té barabizny, která je v zimě vlhká jako stará kocábka, a v létě je v ní teplo asi jako na severním pólu. Že to bude nový začátek, který potřebujeme, že si na okna pověsíme pěkné záclony, abychom své sousedy, kříže, vdovy a to všechno neviděli. Že ty záclony budou hranicí mezi naším životem a smutkem ostatních. Mohla jsem mu říct pravdu, říct mu, že ty záclony budou hranicí mezi mým smutkem a smutkem těch ostatních. Ale jenom to ne. Neříkat nic. Přesvědčit ho. Předstírat. Aby se podřídil.

Abych ho nakonec přesvědčila, slíbila jsem mu, že nebude muset NIC dělat. Že tři hrobníci se už starají o údržbu, hroby a úpravu hřbitova. Že ta práce spočívá v podstatě jen v otevírání a zavírání brány. V naší přítomnosti. Že se v pracovní době nebudeme nudit. Prázdniny a víkendy budeme mít dlouhé jako viadukt Valserine.

Super Mario přestal běhat. S princeznou to šlo z kopce.

Před spaním si Filip Dušička znovu přečetl inzerát: „Správce hřbitova, povolání budoucnosti“.

Naše závora byla v Malgrange-sur-Nancy. V tom životním období jsem nežila. „V tom mrtvém období“ by bylo přesnější. Vstávala jsem, oblékala jsem se, pracovala jsem, nakupovala jsem, spala jsem. S práškem na spaní. Dokonce se dvěma. Dokonce s víc. A dívala jsem se na manžela, který se na mě díval, jako bych přišla o rozum.

Moje pracovní doba byla příšerně nezáživná. Sklápěla a zvedala jsem závoru skoro patnáctkrát denně ve všední dny. První vlak projížděl ve 4.50 a poslední ve 23.04. Měla jsem automatické zvonění závory v hlavě. Dokonce jsem ho slyšela, než se rozeznělo. Tu pekelnou kadenci jsme měli sdílet spolu, pracovat na směny. Ale jediná věc, kterou Filip Dušička dělal na směny, byla jeho motorka a těla jeho milenek.

Ach, jak jsem snila o projíždějících cestujících. I když to byly jen malé regionální vlaky mezi Nancy a Épinalem, které cestou stavěly asi desetkrát v zapadlých vesnicích, aby obsloužily místní obyvatele. Přesto jsem těm mužům a ženám záviděla. Představovala jsem si, že jedou na schůzku, ze schůzky, kterou bych tak ráda měla jako ti cestující, které jsem viděla projíždět.

*

Tři týdny po zveřejnění inzerátu v novinách jsme zamířili do Burgundska. Přejeli jsme z šedi do zeleně. Z asfaltu v lukách, z pachu železničního dehtu do vůně venkova.

Na hřbitov v Brancionu-en-Chalon jsme přijeli 15. srpna 1997. Francie byla na prázdninách. Všichni obyvatelé utekli. Ptáci, kteří poletovali z hrobu na hrob, už nelétali. Kočky, které se protahovaly mezi květináči, zmizely. Bylo dokonce příliš horko i na mravence a na ještěrky, mramor byl příliš rozpálený. Hrobníci byli na dovolené, nově zesnulí také. Sama jsem se procházela uličkami, četla si jména lidí, které nikdy nepoznám. Přesto jsem se hned cítila dobře. Na svém místě.

4

Bytí je věčné, život pomíjivý, věčná paměť v něm zanechá poselství.

Když puberťáci neucpou klíčovou dírku žvýkačkou, otvírám a zavírám těžkou hřbitovní bránu já.

Otevírací doba se mění podle ročních období.

Od 8 do 19 hodin od 1. března do 31. října.

Od 9 do 17 hodin od 2. listopadu do 28. února.

O 29. únoru nikdo nerozhodl.

Od 7 do 20 hodin 1. listopadu.

Převzala jsem po manželovi úkoly po jeho odchodu — či spíše jeho zmizení. Filip Dušička je v celostátní policejní databázi vedený pod názvem „záhadné zmizení“.

V mé blízkosti zbývá několik mužů. Tři hrobníci, Nono, Gaston a Elvis. Tři obřadníci z pohřební služby, bratři Lucchiniové, kteří se jmenují Pierre, Paul, Jacques, a otec Cédric Duras. Všichni tito muži se u mě několikrát denně stavují. Přijdou na skleničku nebo pojíst nějakou maličkost. Pomáhají mi také na zahradě přenést pytle se zeminou nebo opravit tekoucí vodu. Považuji je za přátele, ne za kolegy z práce. Mohou jít do kuchyně, i když tam nejsem, nalít si kávu, umýt po sobě hrnek a odejít.

Hrobníci vykonávají povolání, které vzbuzuje odpor, znechucení. Přesto jsou hrobníci z mého hřbitova ti nejpřívětivější a nejzábavnější muži, které znám.

Nono je člověk, kterému nejvíc věřím. Je to čestný muž, který má přirozenou radost ze života. Všechno ho baví a nikdy neřekne ne. S výjimkou pohřbu dítěte. „To“ nechává na druhých. „Na těch, kdo mají odvahu,“ jak říká. Nono je podobný Georgesi Brassensovi, což ho rozesměje, protože jsem jediný člověk na světě, který mu říká, že se podobá Georgesi Brassensovi.

To Gaston si vytvořil image nemotory. Má rozmáchlé pohyby. Pořád vypadá jako opilý, i když pije jenom vodu. Během pohřbu stojí mezi Nonem a Elvisem pro případ, že by ztratil rovnováhu. Pod Gastonovýma nohama probíhá neustálé zemětřesení. Shazuje, padá, něco převrhne, rozbije. Když přijde ke mně, mám pořád strach, že něco rozbije nebo se zraní. A protože strach nechrání před nebezpečím, pokaždé něco rozbije nebo se zraní.

Elvise všichni nazývají Elvisem kvůli Elvisi Presleymu. Neumí číst ani psát, ale zná nazpaměť všechny písničky svého idola. Má velice špatnou výslovnost, nikdy není poznat, jestli zpívá anglicky nebo francouzsky, ale je v tom srdce. „Love mi tendér, love mi trů…“

Bratři Lucchiniové jsou od sebe po roce, třicet osm, třicet devět a čtyřicet let. Pracují v pohřební službě, která se už po celé generace dědí z otce na syna. Jsou také šťastnými majiteli márnice v Brancionu, která sousedí s jejich obchodem. Nono mi vyprávěl, že obchod odděluje od márnice pouhá mřížka. Pozůstalé rodiny přijímá nejstarší Pierre. Paul je konzervátor. Sídlí v podzemí. A Jacques je řidič pohřebního vozu. Poslední cesta, to je on. Nono jim říká „apoštolové“.

A pak je tady náš farář, Cédric Duras. Bůh má vkus, i když není vždycky spravedlivý. Od té doby, co otec Cédric přijel, zdá se, že ženy z celého okolí zasáhlo božské zjevení. V neděli ráno bývá v kostelních lavicích čím dál víc věřících žen.

Já nikdy nechodím do kostela. Bylo by to jako spát s kolegou z práce. Přesto si myslím, že mi lidé svěří víc tajemství než otci Cédricovi v jeho zpovědnici. Rodiny se mi svěřují u mě doma i v alejích na hřbitově. Když přicházejí, když odcházejí, někdy v obou případech. Trochu jako mrtví. Ti představují mlčení, náhrobní tabulky, návštěvy, květiny, fotografie, způsob, jak se u jejich hrobu chovají návštěvy, které mi vyprávějí věci z jejich bývalého života. Když ještě žili. A pohybovali se.

Konec ukázky

Table of Contents

1

2

3

4