Pro Shibire, která si to jednou přečte

Následující román je dílem fikce. Veškeré postavy, organizace a události popsané v této knize jsou buď výtvorem autorčiny představivosti, anebo použité ve smyšlených souvislostech.

Riddance

Copyright © 2018 by Shelley Jackson

All rights reserved.

Translation © Anna Formánková, 2020

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-426-7

Úvodní slovo editora

Za objevení Odborné školy Sybil Joinesové vděčím jednomu knihkupectví a jednomu duchovi.

Bylo odpoledne v pro mě tehdy ještě neznámém městě před několika lety – na nebi visela těžká mračna –, v dáli téměř neustále hřměl hrom. Do města jsem přijel na akademickou konferenci, ale vyklouzl jsem ze změti malinkých místností v ošklivé a předčasně se rozpadající „nové budově“, kde se konference konala, a kvapně se vydal z kampusu do opuštěných ulic centra města. Cítil jsem se trochu provinile, že zmeškám kolegův příspěvek, ale už ani vteřinu jsem nedokázal vystát tu naši neobyčejnou zabedněnost.

Centrum města bylo jedno z těch, kde se nemyslelo na chodce, kde budovy zabíraly celé bloky a na ulici nebylo vidět nic než opuštěný list papíru, který se netečně znovu a znovu převracel, nebo dopravní značku, jež se zničehonic rozechvěla a pak zase najednou přestala. Ulevilo se mi, když jsem za rohem narazil na několik malých obchůdků, ačkoli nevypadaly dvakrát lákavě: trafika se zataženou roletou, večerka, v níž mi vyčerpaně vypadající prodavač ve flekaté polokošili neochotně prodal lahev vlažné vody, a neosvětlené knihkupectví, jehož dveře se podvolily, když jsem do nich zkusmo zatlačil. Za nimi se objevily tmavé úzké uličky lemované naklánějícími se policemi, tu a tam zahrazené neuspořádanými sesuvy knih, mezi nimiž se nacházelo mnoho příhodných škvír zahuňatělých něčím, co byly nejspíš kočičí chlupy – bylo to tam cítit po zvířeti. Vchod do zadní části obchodu kryla otrhaná květinová osuška a za ní něco rachotilo a šustilo.

Sehnul jsem se, abych z napěchované spodní police vytáhl knihu, a s vyjeknutím jsem rukou zase ucukl. Na hřbetu prstu se mi objevila kapka krve. Domnění, že mě ta kniha kousla, vyprchalo hned, jakmile se ze spodních polic ozvaly šátravé zvuky ústupu: bezpochyby kočka, kterou jsem překvapil v jednom z jejích úkrytů. Znovu jsem se sehnul a zahákl prst za látkovou vazbu na hřbetu knihy, ale svazek tam pevně vězel. Zatáhl jsem víc a vyškubl jsem ho z police spolu s vedlejším výtiskem a tenoučkou brožurkou, jenže jsem ucítil, jak se mi vazba pod prstem trhá. Provinile jsem knihu zastrčil zpátky, aniž bych se na ni podíval, ale pak jsem si musel kleknout, abych vrátil na místo i brožuru (vzdělávací brožurka o přehradách vodních elektráren z padesátých let) a druhý svazek (příručka o řečnickém přednesu z desátých nebo dvacátých let), který se otevřel na stránce, kde do něj byl, nejspíš jako záložka, vložený výstřižek z novin, jehož text se slabě obtiskl do stránek knihy samotné. V branži se vzácnými knihami se tomu říká „duchové“, což bylo příhodné, neboť tento otisk byl jen první v zástupu duchů, který se na mě od té chvíle začal hrnout.

Výstřižek samotný z knihy vypadl. Chvíli jsem ho hledal a našel, zežloutlý a zkřehlý stářím, přímo pod svým kolenem, a teprve když jsem ho vrátil zpátky na místo k jeho bledému dvojčeti, zjistil jsem, co na něm stojí.

Šokující vražda

Nejnovější úmrtí ve škole pro koktavé

Škola pro koktavé v massachusettském Cheesehillu, která se v poslední době často objevovala v novinách, si může připsat na vrub další úmrtí, tentokrát vraždu.

Je naší nemilou povinností zpravit veřejnost o nálezu ohořelého těla na pozemcích Odborné školy Sybil Joinesové pro duchomluvné a ústoslyšící děti, která se v nedávné době objevovala ve zprávách v souvislosti s nešťastným úmrtím své studentky, letos již podruhé. Oběť byla předběžně identifikována jako krajský školní inspektor Edward Pacificus Edwards, jehož právě včera zavedly povinnosti do výše uvedené školy. Večer, několik hodin poté, kdy měl být už na cestě domů, byl jeho vůz nalezen prázdný, a po Edwardsovi se proto rozběhlo pátrání. Pitva potvrdila názor vyšetřujícího detektiva, že v době, kdy byla oběť obřadně upálena, byla již mrtvá, zabitá ranou tupým předmětem zezadu do hlavy takovou silou, že došlo k proražení lebky. Vzhledem k tomu, že na místě nálezu těla nebylo nalezeno větší množství krve, policejní detektiv došel k závěru, že smrtelná rána musela být zasazena jinde a tělo pak bylo během noci přesunuto do nízko položené, zalesněné části pozemků a tam zapáleno. Oděv a osobní věci oběti zřejmě shořely. Vedle těla byla nalezena lahev s parafínem.

Jako by děsivý nález nestačil, v brzkých ranních hodinách inkriminované noci byla ředitelka školy, slečna Sybil Joinesová, nalezena mrtvá poté, co zesnula přirozenou smrtí. Zástupkyně školy, stenografka Jane Grandisonová, popřela, že by věděla cokoli o místě pobytu krajského školního inspektora poté, co ve čtyři hodiny odpoledne předchozího dne opustil kancelář ředitelky školy, aby provedl závěrečnou inspekci školních pozemků.

Její nabídku navázání kontaktu se zesnulým za využití metody spirituální komunikace, jež se ve škole vyučuje, úřední činitelé odmítli a nazvali ji „nevkusným pokusem o sebezviditelnění“.

Studentka, která tělo objevila, nebyla k dispozici pro rozhovor, ale bylo nám sděleno, že její matka ji ze školy odhlásila s odvoláním na extrémní citové rozrušení.

Policie by ráda vyslechla tuláka, který byl na pozemcích viděn začátkem tohoto týdne.

Přečetl jsem si celý výstřižek a pak ještě jednou, zatímco z něj odpadávaly malinké mnohoúhelníčky křehkého papíru a usazovaly se ve vláknech ušmudlaného a smradlavého koberce. O Odborné škole Sybil Joinesové jsem nikdy předtím neslyšel. Už to samotné by podnítilo mou zvědavost, jelikož jsem si zakládal na tom, že vím snad úplně všechno o americkém spiritualistickém hnutí na konci devatenáctého a začátku dvacátého století. Můj objev se ovšem týkal dalšího z mých bádání, a tím je rozšiřování a popularizace toho, co by se dalo nazvat zkoumáním řeči: „léčba“ koktání, řečnický přednes, ortoepie, „anti-absurdní“ nebo „genotypická“ ortografie Majora Beniowského (ta vipadá njejak taghle), Pitmanův i Greggův těsnopis a další metody, které nahrazují nahodilé znaky psaného jazyka jakýmsi „notovým zápisem“ založeným na zvucích užívaných v řeči. Jsem jenom člověk, takže ten vrah mě zaujal také. Vyřešili tu záhadu? Třeba bych ji mohl vyřešit já? – samozřejmě za využití akademických metod!

Zavřel jsem knihu i s jejím zajímavým přídavkem a přitiskl jsem si ji na prsa. Náhle jsem měl pocit, že mi někdo kouká přes rameno: ne další duch, ale nadějný badatel v mém vlastním oboru, jenž se lopotí, aby dohnal můj „náskok“, který byl můj, jenom můj – jenže na jak dlouho?

Ale myslím, že už tehdy jsem cítil ještě něco víc než lačnost, pocit, že ve světě najednou zela díra, jež byla do této chvíle slušně, ne-li přímo prudérně zahalena. Když se něco takového stane, většina z nás odvrátí zrak, ale já se podíval. A viděl jsem… záblesk akvamarínové modři a chromové zeleně, mihnutí pruhů, cákanec – tekutého ledu, zamrzlého ohně – vůni hudby! Vyjadřuji se neobratně, ale přesto věřím, že někteří z vás pochopí alespoň, když řeknu, že mou první myšlenkou bylo Anooo a druhou Tohle si pamatuji. Jak bych jen mohl zapomenout na ty časy, kdy jsem se dávno po večerce zavrtával pod peřinu s baterkou do té teplé, zlaté stano-jeskyně – rozkošná pokoutnost – a pak, zatímco jsem si myslel, že se plazím zpátky k čelu postele, zavrtával jsem se hlouběji, tunelem, který vedl dál a dál, tenké kořínky, jež jím prorůstaly, se natahovaly a lechtaly mě na čele, až jsem se vynořil uprostřed zasněženého lesa, kde jacísi mechaničtí andělé nacvičovali chvalozpěv cvakání a cvrlikání a obecenstvem jim byli pavouci. Celý život jsem toužil po dalším takovém objevu.

Zničehonic jsem si všiml páru očí, které na mě zářily mezerou v knihovně naproti, a lekl jsem se tak, až jsem knihu upustil na zem. Nepochybně to byla zase ta kočka. Majitel odtáhl osuškový závěs stranou a nehleděl na mě nijak nadšeně. „Tyhle knihy nejsou vůbec nijak cenné,“ začal. „Prosím, klidně si s nimi házejte sem tam.“

„Žádný strach,“ odpověděl jsem, „tuhle si koupím.“ Prodavač vypočítal cenu se značnou nevolí a kapesní kalkulačkou v ruce, ovšem peníze si ode mě vzal, ačkoli na něm byla vidět zjevná lítost, když sledoval, jak kniha mizí v mé tašce.

Má následná bádání rozhodně můj údiv nikterak neumírnila. Dokonce i dnes žasnu nad skutečností, že instituce, která v dobách své největší slávy vyvolala nejeden veřejný skandál a jejíž teoretikové vedli urputné debaty s tehdejšími významnými intelektuály, byla na tolik desetiletí zcela zapomenuta. Úpadek spiritistického hnutí to vysvětluje jen částečně, zato já se domnívám, že vzpomínka na školu byla účelově potlačena. Pokud totiž mrtví skutečně žijí dál, veřejnost by byla tak nějak všeobecně radši, kdyby se o tom nedozvěděla.

Ovšem jak jsem jednou začal hledat, nacházel jsem zmínky o Odborné škole všude. Na mikrofiších se o ní objevily další články a já nashromáždil dost materiálu na skromné pojednání. Bylo velmi dobře přijato. Začal jsem tedy pracovat na další, o něco rozsáhlejší studii s vědomím, že jsem popíchl zvědavost ostatních akademiků, ale zároveň si tím vyhradil přednostní právo na celý výzkum.

Je celkem běžné, a ne jen mezi akademiky, že nová posedlost probudí odezvu na těch nejnepravděpodobnějších místech. Nejspíš na tom není vůbec nic zvláštního, pozorovatel je jednoduše k těmto odezvám mnohem pozornější, to je celé. Ale zároveň bylo dost podivné, jak rychle se můj archiv rozrůstal. Ve vetešnictví v Madisonu jsem našel ročenku Odborné školy (která obsahovala některé dost zajímavé fotografie zachycující školní činnost). Když jsem šel po ulici ve Filadelfii, utržil jsem ránu do spánku papírovou vlaštovkou, která se snesla odněkud z otevřeného okna nade mnou spolu s tlumeným smíchem. Ukázalo se, že šlo o stránku z knihy o spiritistické komunitě Lily Dale, v níž byla Odborná škola letmo zmíněna. A v jedné z několika tašek plných zajímavých starých knížek a listin odložených u patníku v New Yorku, kam se dostaly díky nevybíravým a pravděpodobně negramotným uklízečům, kteří vyklízeli byt po zesnulém nájemníkovi, jsem našel provázkem omotaný svazek žloutnoucích papírů popsaných neznámou abecedou. Každá stránka měla své číslo, datum a dětskou rukou byla nadepsána „Betty Clammová, OŠSJDMÚSD“!

Konec ukázky