Holky na stopě

Vážné podezření

také v tištěné verzi

Ukážka z elektronickej knihy

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Barbara Wendelkenová

Holky na stopě – Vážné podezření – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Úspěšný velikonoční bazar aneb motýli kontra Werder Brémy

Babiččini noví hosté

Nejstrašnější ze všech pondělků

Filipovi věří jenom Lucka

Velikonoce plné katastrof

Cukrové sestry zasahují – a to páchne

První podezřelá

Policie, tvůj přítel a rádce

Nic se nedaří

Lehkomyslný slib

Mizení uzlů, basista a kozlíček dazule

Horká stopa nikam nevede

Je ve hře vydírání?

Zpověď a nová podezřelá

Teď už pomůžou jenom duchové

Nádherné překvapení a alibi jako řemen

Experiment nevyšel

Nečekané rozuzlení

Pro mého milého synovce Niclase

Úspěšný velikonoční bazar aneb motýli kontra Werder Brémy

První sobotu v dubnu vyrazila celá moje třída na trhy ve Steinkirchenu. Chtěli jsme prodávat vlastnoručně vyrobenou velikonoční výzdobu a peníze věnovat na dobročinné účely. Přišli jsme s kamarádem Filipem trochu později, ale ukázalo se to jako poměrně výhodné. Ostatní děti ze třídy totiž mezitím připravily prodejní stánek a vystavily tam naše výrobky.

„Jdete pozdě,“ přivítala nás paní Mittermannová, naše třídní učitelka. Přikývli jsme a cítili se poněkud provinile.

„Vajíčka pověste na ty větvičky vpravo a vlevo. Jakmile se některá prodají, pověsíme nová. Lucko, můžeš vystavit tři nebo čtyři svoje vajíčka. Ach, motýlci, to je nádhera.“

Pyšně jsem vzala jedno svoje vajíčko a chtěla ho zavěsit tak, aby bylo co nejlépe vidět, a strnula jsem. Upřímně řečeno, na malovaná velikonoční vajíčka přece patří obrázky, kytičky, motýlci nebo zajíčci, ale ne znaky fotbalových klubů, nebo snad ano? Tady visí vajíčka Werder Brémy, Hamburk SV a Bayern Mnichov.

„Kdo tohle dělal?“ zajímalo mě.

„Já.“ Lars Tenrad se nadouval pýchou. „Krása, že? Vsadím se, že půjdou na dračku.“

Tak to bych se klidně vsadila, že ani omylem, ale držela jsem pusu. Lars Tenrad. Jasně, koho jiného by napadla taková blbost? On a jeho kamarád Holger Stempel byli jediní ze třídy, kteří nesouhlasili s naším projektem pro Afriku. Na začátku března se totiž naše třída rozhodla uspořádat velikonoční bazar. Výtěžek bude určen pro jednu školu v Burkina Faso. Pro všechny, kteří to nevědí: Burkina Faso leží v Africe a patří k nejchudším zemím světa. Pouze dvěma klukům ze třídy připadal ten nápad hloupý: Larsovi a Holgerovi. Ale my ostatní jsme nápad odsouhlasili, a proto se museli ti dva také zapojit. Larsova potrhlá vajíčka měla být asi jeho pomsta. Velikonoce a fotbal toho opravdu nemají moc společného. Při nejlepší vůli jsem si nedovedla představit, že by si někdo takovými vajíčky vyzdobil svůj byt.

Bylo už osm hodin a na trh začali přicházet první lidé. Jeden mladý muž se zastavil u našeho stánku. Nikdy předtím jsem ho neviděla, a to jsem si myslela, že ve Steinkirchenu všechny znám. Působil znuděně. Ten si stejně nic nekoupí, pomyslela jsem si. Potom spatřil fotbalová vajíčka. „Hej, to je super. Vezmu si třikrát Bayern Mnichov. Určitě budou zase mistry ligy.“

Úplně mi spadla brada. Lars naopak vyrostl snad o tři centimetry. Se samolibým vítězným úsměvem zabalil svá vajíčka a vyndal tři nové exempláře a pověsil je na větvičku. Jako další přišel ke stánku syn našeho zubaře a jeho přítelkyně. Koupili si čtyři vajíčka se znakem Werder Brémy. Na moje vajíčka s motýlky se ani nepodívali. Neuvěřitelné.

Nakonec jsem byla opravdu vděčná, že si žena našeho faráře, kterou v podstatě nemůžu vůbec vystát, koupila osm mých vajíček. „Ta jsou kouzelná,“ řekla dokonce. Kouzelná! Během dopoledne jsme prodali všechno naše zboží. Dobrá, uznávám, Larsova praštěná fotbalová vajíčka byl trhák. I když už jsme žádná jeho vajíčka neměli, chodili lidé a ptali se po nich. Lars málem praskl pýchou.

V půl dvanácté byl stolek prázdný a naše kasička pěkně naplněná. Paní Mittermannová napočítala čtyři sta třicet tři euro a čtyřicet centů. „To je spousta peněz. Můžete být na sebe hrdí. A děti v Burkina Faso budou určitě nadšené.“ Se spokojeným úsměvem zamkla kasičku a klíček si uložila do peněženky.

Protože chtěla paní Mittermannová jet rovnou z trhu do Hamburku, musel si přes víkend vzít peníze někdo z nás domů. Naše třídní učitelka se rozhodla pro Filipa. Snad proto, že je největší a nejstarší ze třídy, a asi si myslela, že by peníze ubránil. Nebo vybrala Filipa proto, že toho moc nenamluvil a určitě by nikomu neprozradil, že má doma v červené plechové krabičce tolik peněz. Nejpravděpodobnější ale bylo vysvětlení, že to udělala proto, že se přátelila s jeho maminkou. Paní Sommerová a paní Mittermannová spolu třikrát týdně chodily na nordic walking. Víte, to jsou ti lidé, kteří se v barevném sportovním oblečení pochodují po okolí a při tom si pomáhají dvěma holemi. Připadá mi to dost směšné.

„Čtyři sta třicet tři euro?“ zahalekal Lars. „Hej, tak já jdu.“ Chňapl kasičku, strčil si ji do batohu a udělal pár kroků směrem k parkovišti.

„Larsi,“ křikla přísně paní učitelka. „Hned pojď zpátky. Co to má znamenat? Okamžitě dej peníze Filipovi, spěchám.“

„Škoda. Myslel jsem, že bych se s tou kasičkou nenápadně zdejchnul.“ S tragickým výrazem vyndal Lars kasičku z batohu a dal ji Filipovi do ruky. „Tady ji máš a koukej na ni dávat pozor. Ne že se z ní něco ztratí!“

Paní učitelka, která teď už vypadala docela vynervovaně, vzdychla. „Přestaň šaškovat, Larsi. Kromě toho klíček od kasičky mám u sebe já.“ Pak tleskla do dlaní. „Teď všichni poslouchejte. Přeji vám krásný víkend. Filipe, ty přineseš v pondělí peníze s sebou do školy. Lenko, ty počkej tady u stolku, tatínek si tě vyzvedne. Já už musím běžet.“ Naše třídní popadla kabelku a vykročila směrem k parkovišti. My tam šli pomalu také. Moje maminka na mě už čekala.

„Tak jak, stálo vám to za tu námahu?“ zajímalo ji.

„Vybrali jsme přes čtyři sta euro,“ pochlubila jsem se. „Filip vezme peníze přes víkend domů.“

„Pěkně těžká,“ řekl uznale Filip. Myslel tím kasičku s penězi. Filip nerad mluvil. Ale to mi nevadilo. I jako nemluvu jsem ho měla ráda.

Aha, také bych se mohla představit. Jmenuji se Lucka Winterová, je mi jedenáct let. Bydlím s rodiči a prarodiči v nádherném domě z červených pálených cihel, který stojí v malé vesnici uprostřed Lüneburského vřesoviště. Protože dům byl dříve továrnou na marmeládu, říkám mu zkrátka vila Marmeláda. My, tedy rodiče a já, bydlíme nahoře a babička s dědou dole. V tehdejší kancelářské budově továrny provozuje babička penzion Erika. Mého nejlepšího kamaráda Filipa už znáte. Chodí se mnou do třídy a bydlí naproti. Každý den spolu jezdíme do školy. Kromě toho máme oba rádi slepice, a proto chodíme pomáhat dědečkovi do jeho drůbežárny. Mám také svoji slepici. Jmenuje se Loretta a je to nejchytřejší a nejkrásnější slepice na světě. Ve Steinkirchenu určitě, abych nepřeháněla.

Babiččini noví hosté

Odpoledne přijeli do babiččina penzionu noví hosté, nějaká rodina z Bavorska. Pan a paní Huberovi, oba na první pohled docela příjemní, jejich syn Xaver, tomu je tak nejvýš pět, a pro mě je tedy ukrutně nudný, a jejich dcera Klára, stejně stará jako já. Paní Huberová s vlasy nabarvenými tak pronikavě červeně, že by určitě ve tmě svítily, si mě zkoumavě prohlédla od hlavy až k patě. Něco se jí na mně asi nelíbilo, protože jenom s obtížemi potlačila smích. „Pozdrav pánbůh, my jsme Huberovi z Erlangenu. Ty jsi určitě vnučka paní Winterové, viď?“

K babiččiným hostům musím být zdvořilá, za každých okolností. Jinak by bylo zle. Proto jsem způsobně řekla: „Ano, já jsem Lucka.“

„Lucka?“ Nevěřícně protáhla moje jméno. „Tedy Lukrecie.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, jednoduše Lucka. Lucka Winterová.“

Paní Huberová se opět podivně usmála. Nějak mi asi nemůže přijít na jméno. „Tak tedy jenom Lucka. Jaké máš koníčky? Hraješ na nějaký nástroj?“

Nejsem zvyklá na to, aby mě někdo takhle vyslýchal. Nejraději bych neřekla nic. Ale protože mě ta paní nepřestávala provrtávat pohledem, nakonec jsem prohlásila: „Mám ráda slepice.“ Svůj druhý koníček, tedy kouzlení, jsem nezmínila. Nemusí ta ženská přece všechno vědět.

„Slepice?“ vyjekla zděšeně. Jako kdybych řekla jedovaté hady nebo tarantule.

„Ano, slepice,“ zdůraznila jsem.

„Naše Barbara je alergická na peří a nikde okolo ní se nesmí vyskytovat žádní opeřenci. Přesto byste si spolu mohly hrát. V domě.“ Přitom postrčila svoji dceru směrem ke mně.

„Barbara, ne Barbora.“ Ta holka se na mě s očekáváním dívala.

Upřímně řečeno mi bylo docela fuk, jestli se ta Baruna píše s A nebo O nebo XY. Nechystám se jí psát dopis. A hrát si s ní taky nechci, ani uvnitř, ani venku, ani na Měsíci. Nepřipadá mi vůbec sympatická. Všechno na Barbaře Huberové bylo bledé, skoro průsvitné. Její světle modré oči, blonďaté vlasy a pleť zrovna tak. Kromě toho mi připadala neskutečně hubená. Vypadalo to, že kdyby trochu zafoukalo, vítr ji odnese. Možná proto nesmí ven. „Baví mě hrát karty, taky ráda skládám puzzle.“

„To mě nebaví,“ řekla jsem důrazně. „Radši běhám venku.“

„Tak to nepřichází v úvahu, naše Barbara alergicky reaguje na jarní pyly. Duben je pro nás mimořádně kritický měsíc.“ Paní Huberová se na mě vyčkávavě podívala.

Zřejmě čekala, že si to rozmyslím a hned se s Barbarou pustím do partičky karet. Ale to by se načekala. Nakonec mě osvobodila babička, protože šla Huberovým ukázat jejich pokoj.

V pokoji jsem se dívala na svůj prázdný psací stůl. Předešlý den jsem měla plné ruce práce s malováním vajíček na velikonoční bazar, ale teď jsem se trochu nudila a nejraději bych ještě pár vajíček vyrobila. Podívala jsem se z okna. Filipa navštívil jeho bratranec Konstantin. Oba hráli venku fotbal. Pak jsem zaslechla nadávat pana Sommera, protože kopli míč na jeho auto. Bohužel se ale nezlobil tak, jak by se mi líbilo, a Konstantina neposlal domů. Pak bych mohla jít za Filipem já. Od té doby, co mi Konstantin kvůli mým rezavým vlasům jednou řekl, že „hoří Brandejs“, a já se mu na oplátku pomstila tím, že jsem mu vypustila kolo, jsme spolu nemluvili a vyhýbali se jeden druhému.

Nakonec jsem otevřela skříň a vyndala ven kouzelnické věci. Umím totiž kouzlit. Jasně, ne tak jako Harry Potter. Létat taky neumím a ani stát se neviditelnou. Ale umím několik dost dobrých karetních triků. Tuto sobotu jsem si zkoušela jednoduché karetní vřídlo. To zní dobře, že? Člověku při tom balíček karet přeskakuje z jedné ruky do druhé tak rychle, že to budí dojem tahací harmoniky. Trik, který je velmi působivý, ale musí se setsakramentsky trénovat. Mně se podaří tak při každém stém pokusu. Po hodině jsem to vzdala. Šla jsem dolů do zahrady a zkoušela se podívat po naší bílé hedvábničce. Před několika dny zmizela. Beze stopy. Nejdříve jsme si mysleli, že se jenom zaběhla. Pak ale dědeček objevil díru v plotě. Slepici zřejmě odvlekla kuna. Kuny jsou zabijáci slepic, ale to víte určitě sami.

Přesto jsem doufala, že se slepice vrátí. Snad stokrát jsme s Filipem prohledali celý pozemek. Ale po slepici ani stopy. Ani peříčko. I tuto nudnou sobotu po ní nebylo ani památky.

V neděli většinou snídám u babičky a u dědy. Není to k nim daleko, jenom seběhnu schody dolů. Babička s dědou vstávají každý den časně. Dědeček proto, že ráno obstarává slepice a zahradu, a babička kvůli svým hostům. Zato naši si v neděli rádi přispí, kolikrát skoro do půl jedenácté.

Seděla jsem u kuchyňského stolu, pila teplé kakao a listovala ve své kouzelnické knížce. Vedle, tedy v jídelně penzionu, jsem slyšela babičku, jak mluví se svými hosty. Dědeček už dávno pracoval na zahradě, kromě mě nebyl v kuchyni nikdo.

Není divu, že jsem se leknutím málem svalila ze židle, když se mě najednou někdo zeptal: „Co to čteš?“ Barbara se vplížila do kuchyně, úplně neslyšně, jako by byla duch, který se vznáší deset centimetrů nad zemí, a proto nevyluzuje žádné zvuky. Jako indiánská stopařka by byla naprosto skvělá. Já ale žádná indiánka nejsem a lidi, kteří se takhle nepozorovaně přikradou, přímo nesnáším. Proto jsem zaklapla svoji knihu a zavrčela: „Do toho ti nic není.“ Přívětivé to moc nebylo, ale to jsem také neměla v úmyslu.

„Kniha s kouzelnickými triky, to už jsem někde viděla.“ S úsměvem přišla ke kuchyňské skříni, postavila se na špičky a bez ostychu se podívala přes skla dovnitř. „Máte pěkné skleničky. Takové má moje babička také. Byly drahé, že?“ obrátila se na mě s otázkou, odpověď ale nedostala.

S pokrčením ramen se Barbara obrátila zpátky k proskleným dvířkům. „Celý pozemek patří vám? A co je v té velké kůlně? A ten pán ve slaměném klobouku je tvůj dědeček nebo tatínek?“

Moji rodiče mě učili, co se sluší a patří. A takhle dotěrně se vyptávat cizích lidí, to určitě k dobrému vychování nepatří. Proto jsem jen tázavě povytáhla obočí a chladně řekla: „No ty jsi pěkně zvědavá.“

V tu chvíli někdo v jídelně zavolal: „Barbaro, poklade, kde jsi?“

Poklad Barbara vzdychl: „Matka. Musím zpátky.“ Naposled přelétla babiččinu kuchyň pohledem a potom dveřmi vyklouzla ven. Při tom ani maličko nezašramotila, to mi můžete věřit. Snad to bylo jejími bílými balerínami z jemného lnu, které nosila, nebo způsobem, jakým se pohybovala, tak zvláštně plynule, jako by měla gumové kosti. Netuším, ale v každém případě to bylo trochu zvláštní.

O pět minut později mě babička přesvědčovala o tom, že prý je tahle dívka z Bavorska mimořádně milá. „A tak zdvořilá. Jen těžko jsem jí rozmlouvala, když chtěla odnést špinavé nádobí do kuchyně.“

„Houby zdvořilá, jenom tady chtěla slídit.“ Otráveně jsem zírala do hrnku s kakaem, které bylo už dávno studené a nebylo moc dobré. „Čmuchala tady a dívala se do všech skříněk.“

Babička se jí samozřejmě musela zastávat. Její hosté jsou zkrátka svatí a nedotknutelní. „Vůbec nechápu, co proti Barbaře máš. Její maminka říkala, že hraje na klavír a třikrát v týdnu chodí do baletu.“

„Snaživka jedna.“ Tím pro mě rozhovor skončil. Zahloubala jsem se do kouzelnické knihy. Když jsem znovu zvedla hlavu, stála Barbara zase vedle mě. Naprosto jsem netušila, jak dlouho tam už byla, vůbec jsem ji neslyšela přicházet.

„Jak jsi se sem dostala?“ vyjela jsem na ni.

Koutky úst jí zacukaly, jako by sotva potlačovala smích. „Dveřmi, jak jinak?“ Pak si bez dovolení sedla na židli. „Tvoje babička mi říkala, že tvoje třída prodávala vlastnoručně malovaná vajíčka a že výtěžek věnujete dětem v Africe. Řekni mi o tom něco. Možná bychom mohli v Erlangenu také něco takového uspořádat.“

Nemohla jsem tu holku zkrátka vystát. Nejraději bych neodpověděla nic. Na druhou stranu nejde přece o mě, ale o děti v Burkina Faso. A ty potřebují každý cent. Vyprávěla jsem jí tedy podrobně o našem velikonočním bazaru. Uznávám, že jsem vynechala ten velký obchodní úspěch vajíček s Bayernem Mnichov a Werderem Brémy. Místo toho jsem jí řekla, že moje vajíčka s motýlky byl absolutní obchodní trhák. „Utržili jsme čtyři sta třicet tři euro a čtyřicet centů. Peníze jsou naproti u mého kamaráda. V pondělí je naše paní učitelka odnese do banky. Do té doby je bude opatrovat Filip.“

„Přes čtyři sta euro?“ Barbara s údivem zamrkala. „To se tedy vyplatilo. Řeknu o tom našemu panu učiteli. Hned po prázdninách. Teď mě napadá, vždyť ty musíš ještě zítra do školy, chudinko.“ Opřela se oběma lokty o stůl a přelíbezně se na mě dívala.

Pitomá bavorská husa, pomyslela jsem si a nechápala, jak jsem s ní dokázala celých pět minut vážně mluvit. „Nechtěli jste jít ven?“

„Jasně, že chtěli. Máme nabitý program. Nejdříve se pojedeme podívat na Hundertwasserovo nádraží do Uelzenu, pak půjdeme na oběd. Odpoledne si prohlédneme ovčín a večer jdeme do kina.“ Beze slova a jako duch se zase z kuchyně vypařila.

Odpoledne jsem se potkala s Filipem. Betty, labradorka jeho tety, vrhla osm štěňat a my se chtěli na ta psí miminka jít podívat. Byla opravdu sladká, ale Betty na nás pěkně vrčela, když jsme se k nim chtěli přiblížit. Proto jsme se tam dlouho nezdrželi. Jeli jsme pak na kolech na fotbalové hřiště a dívali se, jak si 1. FC Steinkirchen utrhl ostudu.

Nejstrašnější ze všech pondělků

Nenávidím pondělky. Zrovna když si člověk zvykne, že si může trochu přispat, musí zase brzy vstávat. Moje nálada tedy nebyla zrovna nejlepší, když mi budík v půl sedmé bez slitování přetrhal sny. Rozespale jsem se šourala do koupelny a pokusila se ze sebe pomocí studené vody, kartáčku na zuby a hřebenu udělat příjemnou dívku, pak jsem se oblékla. Ve čtvrt na osm na mě zvonil Filip.

„Máš kasičku?“ připomněla jsem mu.

„Jasně.“

Tak jasné to ale upřímně řečeno nebylo. Filip je trochu potrhlý, ale je to můj kamarád, a na ty se člověk nezlobí. Nebo alespoň ne moc často. Tak jsem to raději nekomentovala.

Nejdříve bylo všechno jako vždycky. Jako každé ráno přišla do třídy paní učitelka až tři minuty po zvonění. Vlídně se na nás usmála a pak se posadila za katedru. V posledních týdnech se naše třídní učitelka úplně změnila. Dříve nosila jenom džíny a jednoduché svetříky, pak se najednou začala oblékat nápadně a křiklavě. Každé pondělí vypadala, jako by netrávila víkendy v Hamburku, ale někde v Africe. Na jejích hnědých šatech byly natištěné obrovské zebry, okolo krku měla omotané dřevěné korále a vlasy měla ukryté pod hnědým turbanem, který mi připomínal obvaz. „Než začnu s výkladem, zeptám se Filipa, jestli nezapomněl donést pokladničku s penězi.“

Můj kamarád přikývl, vstal a položil kasičku na stůl.

„Děkuji. V poledne skočím do banky a peníze tam uložím.“ Paní učitelka se sehnula a vzala svoji kabelku. Při tom jí turban sklouzl dopředu. Někdo se zasmál, myslím, že to byla Pavlína. Paní učitelka si postrčila tu zvláštní pokrývku hlavy zpátky, potom vytáhla z peněženky malý klíček a odemkla pokladničku. S úsměvem odklopila víko a podívala se dovnitř kasičky. Vytřeštila oči a úsměv jí zamrzl na rtech. Několikrát se podívala na Filipa a znovu do pokladničky a potom nevěřícně řekla: „To má být nějaký vtip?“

Ve třídě nastalo ticho. Filip, který se také podíval do kasičky, zbledl. Bezmocně rozhodil ruce a nevěřícně vrtěl hlavou. „Ne, ale já, já nechápu...“

Nejdříve vstala Julie, a jako by zazněl startovní výstřel, opustili jsme všichni svoje místa a vyběhli dopředu, abychom se také podívali do kasičky. Byla prázdná. Nebo ne, nebyla opravdu prázdná, byly v ní na proužky nařezané noviny a pár knoflíků a malých bílých kamínků – ovšem peníze žádné.

„Člověče, Filipe, zbláznil ses?“ zaječel Kevin a praštil Filipa do zad.

„Kde jsou naše peníze? Hej, bylo to přes čtyři sta euro! Co jsi s nimi udělal?“ rozčiloval se Holger. Vypadal, že by se nejraději na Filipa vrhl. Pro jistotu jsem si mezi kluky stoupla. Kdyby mělo dojít k nějaké bitce, byla bych samozřejmě na Filipově straně.

K mé velké úlevě paní učitelka vstala a zvedla obě ruce. „Klid, děti. Vraťte se na svoje místa. A ty, Filipe, mi řekni, co to má znamenat. Kde jsou peníze?“

Jenom s nechutí se ostatní vraceli na místa. Holger zasyčel: „Jestli ty peníze okamžitě nenavalíš, tak o přestávce něco uvidíš!“

Dokonce i nesmělá Valentina se ozvala. „Řekni pravdu, kde jsou peníze?“

„Já nevím, opravdu,“ mumlal nešťastně Filip a já byla pravděpodobně jediná, která mu v tu chvíli věřila.

„Co znamená nevím? Kde jsou peníze? To má být vtip?“ nechápala paní učitelka Mittermannová.

Filip se kousal do dolního rtu a zavrtěl hlavou. Měla jsem nepříjemný pocit, že se každou chvíli rozbrečí, a bylo mi ho líto.

„Jak to, ty nevíš, co se stalo?“ Paní učitelka se na Filipa zkoumavě dívala, jako by ho chtěla hypnotizovat, dokud neřekne pravdu.

Váhavě kývl. „Pokladnička ležela celou dobu na mém psacím stole. Opravdu. Vůbec jsem na ni nesahal. Až dneska ráno, když jsem si ji dával do tašky.“

Paní učitelka si zamyšleně pohrávala s dřevěným náhrdelníkem. „Budeme se muset obrátit na policii.“ Při tom nespustila z Filipa oči. Zřejmě chtěla vidět, jestli při zmínce o policii znervózní. Vypadalo to ale, že se mu ulevilo.

„Ano, dobrý nápad.“

Rozhodla jsem se svého kamaráda podpořit. „Třeba se k vám někdo vloupal, a ještě jste si toho nevšimli.“

„Ale proč by ten pachatel dával do kasičky jako náhradu novinový papír, kamínky a knoflíky? Mohl by si přece jednoduše vzít peníze,“ divila se paní Mittermannová.

Na to jsem hned měla odpověď. „Kdyby pokladničku jednoduše sebral, hned by se to zjistilo. Nastrkal do ní knoflíky a kamínky, aby to vypadalo, že je všechno v pořádku a že jsou peníze pořád uvnitř. Tak se nedá zjistit, kdy peníze zmizely.“

Moje teorie paní učitelku asi nepřesvědčila. „Myslím, že se moc často díváš na detektivky, Lucko.“

„Kdepak. To mi naši totiž nedovolí. Jak jde o sledování televize, vždycky utřu nos.“

„V každém případě nevěřím, že má Filip s tou krádeží něco společného. Vím, že je to čestný a poctivý kluk, a doufám, že si myslíte totéž,“ řekla paní učitelka velmi rozhodně. „Bylo by také dost smělé donést do školy prázdnou kasičku. Ne, tady něco nesedí. Ale co? Asi bychom opravdu měli informovat policii. Co myslíte?“

Jako první se hlásil Lars Tenrad. „Já myslím, že Filip peníze z kasičky sebral. A teď dělá nevinného.“

Několik dalších dětí souhlasně přikývlo. Ruka mi vylétla nahoru. „Filip přece nemá ke kasičce klíček.“

„Tak ji vypáčil,“ vykřikl Holger. „To není žádný problém, Lucko.“

„Odkud to víš tak přesně? Máš s tím snad něco společného?“ Netušila jsem, jak je komplikované vylomit zámek. To by vlastně mohl vědět jedině pachatel, nebo ne?

„Já?“ Holger si rozčileně zaťukal na čelo. „To ti asi přeskočilo.“

„Nehádejte se.“ Paní učitelka si prohlédla kasičku ze všech stran, potom zavrtěla hlavou. „Není na ní nic vidět. Zámek nebyl vypáčený.“

„To je jedno, Filip peníze vzal. Lupiči jsou jenom v televizi,“ prohlásil Kevin.

Několik dětí s ním nesouhlasilo. Marie vyprávěla, že se nedávno někdo vloupal k její tetě. „Policisté tvrdili, že to nebyli žádní profíci. Prý po sobě zanechali spoustu stop.“

„Hej, Filipe, máte rozbité dveře?“ vykřikli Holger a Lars zároveň.

Filip se zamyšleně poškrábal na hlavě. „Ne.“

To je moula. Rozbité dveře by ho přece zbavily podezření.

„Můžeš to odpřísáhnout?“ Přísně jsem se na něj podívala. „Kontroloval jsi všechny dveře v domě?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, proč?“ Jak už jsem vám říkala, Filip toho moc nenamluvil. V tomto případě by ovšem něco málo říci mohl.

„Pozdravuj maminku a vyřiď jí, že se odpoledne stavím,“ poznamenala paní učitelka nakonec. Potom jsme si museli otevřít učebnice.

Po zbytek dne Filip nepromluvil ani slovo. Ani cestou ze školy nepromluvil, a když jsem mu u jejich dveří nabídla, že k nim na chvíli půjdu, řekl jenom: „Nech mě,“ a zmizel v domě. Chudák Filip.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úspěšný velikonoční bazar aneb motýli kontra Werder Brémy

Babiččini noví hosté

Nejstrašnější ze všech pondělků

Ukázka z následujícího dílu:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: