Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Elizabeth Hoyt: Skandální vášeň

Vydání první

Copyright © 2011 by Nancy M. Finney

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, New York, New York, USA.

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and MandyKoehlerDesigns20. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2432. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Scandalous Desires

Český překlad © 2021 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1584-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1585-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Elizabeth Hoyt

Skandální vášeň

Mé dceři Honor, která chtěla, abych napsala knihu o hrdinovi, jenž se převléká za ženu, nebo o hrdince, která je psychicky narušenou vražedkyní. Páni! To se nestalo, ale přesto je tato kniha pro tebe.

Mám tě ráda! ☺

1. kapitola

Tak tedy kdysi dávno žil král, který vládl malému království na břehu moře. Neměl žádného syna, ale měl tři synovce, z nichž nejmladšímu říkali Chytrý John…

Z POHÁDKY O CHYTRÉM JOHNOVI…

LONDÝN, ANGLIE

DUBEN 1738

Silence Hollingbrooková dobře věděla, že vlci jsou krvežíznivé šelmy, které se neřídí lítostí ani ctí. A pokud musí někdo čelit vlkovi chytře přestrojenému za člověka, není dobré ukazovat strach. Takový člověk spíš musí napřímit ramena, zvednout bradu a zkrotit to prokleté zvíře pohledem.

Alespoň tak si to Silence říkala, když hleděla do očí nechvalně známému londýnskému říčnímu pirátovi Fešáku Mickeymu O’Connorovi. A jak ho pozorovala, pan O’Connor učinil něco mnohem děsivějšího než jakýkoli skutečný vlk.

Usmál se na ni.

Silence polkla.

Mickey O’Connor si hověl jako král pirátů, kterým také byl, na pozlaceném trůnu z rudého sametu na jednom konci luxusně zařízeného trůnního sálu. Stěny byly obložené plátkovým zlatem, podlahu tvořila úchvatná mozaika z různě zbarveného mramoru a kolem Silence se tyčily hromady kradeného zboží: byly tu bedny přetékající kožešinami a hedvábím, krabice s čajem i různým kořením a poklady ze všech koutů světa. Všechno to bylo uloupené z obchodních lodí, jež připluly do londýnských doků. Silence stála uprostřed všeho toho nezákonně nabytého bohatství jako prosebnice.

Znovu.

Pan O’Connor si vzal z tácu, který držel malý chlapec, cukrovinku a podržel ji mezi svými dlouhými prsty, zatímco pozoroval Silence. Jeden koutek jeho širokých, smyslných úst se pobaveně zvedl. „Je mi vždycky potěšením hledět do vašich oříškově hnědých očí, paní Holllingbrooková, ale uvažuju, proč jste mě v tomto krásném odpoledni navštívila.“

Při těch posměšných slovech se Silence narovnala. „Víte moc dobře, proč jsem tady, pane O’Connore.“

Pirát elegantně zvedl vyklenuté tmavé obočí. „Opravdu?“

Harry, jeden z O’Connorových strážců, který ji doprovodil do trůnního sálu a nyní stál vedle ní, přenesl nervózně váhu z nohy na nohu. Harry byl velký muž s potlučeným obličejem – muž, který měl zjevně za sebou drsný život – přesto se zjevně Mickeyho O’Connora obával.

„Teď pomalu,“ zamumlal pod vousy. „Nechcete ho přece rozčílit.“

Pan O’Connor si dal cukroví do úst a žvýkal. Samým blahem na okamžik zavřel své černé oči. Byl to krásný muž. To Silence musela uznat, třebaže ho jinak shledávala odpudivým. Měl husté černé řasy, které stínily tmavé, vlhké oči, pleť měl hladkou a olivově zbarvenou, a když se usmál… objevily se mu na tvářích dolíčky, díky nimž vypadal zlý jako satan a zároveň nevinný jako malé děcko. Kdyby chtěl nějaký renesanční malíř zpodobnit veškerou svůdnou smyslnost Satanovu, vybral by si jako model Mickeyho O’Connora.

Silence se nadechla. Pan O’Connor mohl být zlý jako sám Satan, ale ona už se mu jednou postavila a přežila to – třebaže z toho nevyšla tak úplně bez újmy. „Přišla jsem si pro Mary Darlingovou.“

Pirát líně otevřel oči a spolkl sladkou pochoutku. „Pro koho?“

Ach, tak tohle bylo skutečně už příliš! Silence cítila, jak jí rudnou tváře, když setřásla Harryho ruku, kterou ji chtěl zadržet, a vyrazila přímo k malému stupínku, na němž stál ten směšný trůn. „Víte moc dobře pro koho! Pro Mary Darlingovou, tu sladkou malou holčičku! Už se o ni starám víc než rok. Pro Mary Darlingovou, která mě bere jako svou matku. Pro Mary Darlingovou, kterou jste nechal unést ze sirotčince, kde obě žijeme. Okamžitě mi ji vraťte!“

Měla tak velký vztek, že na konci toho malého projevu zůstala téměř bez dechu a prstem málem píchla pana O’Connora do obličeje. Na okamžik ztuhla s prstem kousíček od jeho nosu. Zdálo se, že všichni v místnosti zatajili dech. Mickey O’Connor se přestal usmívat a bez úsměvu, který projasňoval jeho rysy, vypadal opravdu hrozivě.

Silence spustila ruku k boku.

Pirát se pomalu zvedl z trůnu a přitom narovnal své dlouhé údy elegantně jako nějaká šelma. Vstal, až jeho černé, vyleštěné holínky bouchly o podlahu, a sestoupil ze stupínku.

Silence mohla ustoupit, ale tím by se prokázalo, že se ho bojí. A kromě toho to vypadalo, jako by do onoho místa zapustila kořeny. Ve vzduchu ucítila vůni citronů a kadidla. Zvedla bradu na obranu, až se přitom skoro dotkla nosem hladké, opálené a nahé hrudi Mickeyho O’Connora – ten chlap byl tak marnivý, že si ani nezapínal tu svou extravagantní nabíranou košili – a pohlédla mu do očí.

Pan O’Connor se sklonil, až se jeho ústa lehce dotkla jejího ucha, a zašeptal: „Tak proč jste mi to neřekla hned, drahoušku?“

A zatímco se na něj Silence mračila, on se narovnal a s pohledem stále upřeným do jejích očí luskl prsty.

Kdesi se otevřely dveře a Silence konečně našla sílu odtrhnout zrak od těch černých, neproniknutelných očí. Ale hned potom na Mickeyho O’Connora úplně zapomněla. Dovnitř vstoupila služebná a v náručí nesla nejsladší, nejkrásnější bytost na celém světě.

„Mama!“ vykřikla Mary Darlingová. A začala prudce bušit služebné do paží. „Mama! Mama! Mama! Hop!“

Silence si pospíšila chytit holčičku, než se úplně vykroutí služebné z rukou. „Mám tě, mám tě, drahoušku,“ zašeptala, zatímco Mary Darlingová ji objala buclatýma ručkama kolem krku a vypískla.

Silence se nadechla vůně mléka a miminka a do očí jí vhrkly slzy. Když předtím zjistila, že holčička zmizela – a když se obávala, že už ji nikdy v životě neuvidí –, zdálo se jí, že se jí srdce proměnilo v kus rampouchu.

„Mama!“ vzdychla Mary Darlingová, přestala ji objímat a poplácala ji po tváři.

Silence přejela rukama černé kudrlinky Mary Darlingové a tiskla ji a hladila, aby se ujistila, že je holčička na tom stejně, jako když ji naposled viděla před půldnem. Předchozích šest hodin bylo nejstrašnějších v jejím životě, a nikdy by si je nechtěla zopakovat…

„Ehm,“ zamumlal blízko ní mužský hlas a Silence si náhle uvědomila, kde se nachází.

Přitiskla si Mary Darlingovou k hrudi a otočila se tváří k říčnímu pirátovi. „Děkuju vám. Je to od vás… velice laskavé, že jste mi ji vrátil. Opravdu vám neumím ani dost poděkovat.“ Silence ustoupila o krok dozadu a bála se spustit oči z tváře Fešáka Mickeyho. „Já… už tedy půjdu…“

Pan O’Connor se usmál. „Ale jistě, miláčku, dělejte, jak uznáte za vhodné, ta maličká však zůstane u mě.“

Silence ztuhla. „Na to nemáte právo!“

Pirát zvedl jedno inkoustově černé obočí a dotkl se rukou černých kudrlinek Mary Darlingové. Ve srovnání s hlavičkou holčičky byla jeho opálená ruka skutečně veliká. „Myslíte, že nemám? Je to moje dcera.“

„Zlej!“ Mary Darlingová se zamračila na Mickeyho O’Connora. Tmavé oči se setkaly s tmavýma očima a černé kudrlinky jí lemovaly obličej, který mohl být ženskou miniaturou O’Connorovy vlastní tváře.

Ta podoba byla fascinující.

Silence polkla. Mary Darlingovou našla skoro před rokem u svých dveří. V té době si myslela, že ji tam někdo nechal, protože Silencin bratr Winter provozoval Útulek pro potřebná miminka a osiřelé děti. Nyní uvažovala, jestli to nemělo mnohem promyšlenější důvod. Ze strachu, že by mohla navždy přijít o malou Mary Darlingovou, si ji přitiskla k hrudi ještě pevněji.

„Nechal jste ji opuštěnou u mých dveří,“ zkusila mu oponovat.

Naklonil hlavu na stranu a sledoval ji s ironickým pobavením. „Zanechal jsem ji tam pro její bezpečí.“

„Proč?“ zašeptala. „Proč u mě?“

„Protože,“ nechal ruku klesnout, „jste byla – jste – ta nejčistší bytost, kterou jsem kdy poznal, má drahá.“

Svraštila rozpačitě obočí. Nedávalo to smysl a kromě toho odbočili od toho hlavního. „Vy ji ale nemilujete.“

„Ne, ale myslím, že to nevadí, pokud ji milujete vy, paní Hollingbrooková.“

Silence cítila, jak se jí zarazil dech v hrdle. „Dovolte mi, abych si ji vzala s sebou.“

„Ne.“

Mary Darlingová se začala kroutit v jedné z těch rtuťovitých změn nálady, které jsou u batolat tak časté. „Dolů!“

Silence ji pomalu pustila z náručí a sledovala, jak se holčička opatrně postavila a opírala se o velkou bednu s kořistí. Vypadala tak malá. Tak drahá. „Proč to děláte? Neprovedl už jste mi toho v životě dost?“

„Ach, ještě zdaleka ne dost, drahoušku,“ zamumlal Mickey O’Connor. Silence spíš cítila, než viděla, jak k ní natáhl ruku. Možná jí chtěl pocuchat vlasy jako Mary Darlingové.

Trhla hlavou směrem od něj.

Ruka mu klesla.

„Co máte za lubem?“ Složila ruce na hrudi a postavila se mu čelem, ačkoli nespouštěla Mary z dohledu.

Pokrčil rameny a ten pohyb způsobil, že mu košile sklouzla ještě víc z jednoho svalnatého ramena. „Obávám se, že muž v mém postavení má spoustu nepřátel. Ošklivé, pomstychtivé tvory, které nezastaví ani myšlenka na nevinnost či mládí, aby nekonali odporné vraždy.“

„Ale proč mi ji berete nyní?“ zeptala se Silence. „Jsou ti nepřátelé noví?“

Ústa se mu znovu zkřivila v úsměvu, tentokrát však zcela neveselém. „Vůbec ne. Ale mí nepřátelé začali být minulý měsíc víc… důrazní, chápete. Tohle je prostě obchodní záležitost – i když doufám, že ji brzy vyřeším. Ale kdyby nepřátelé mezitím našli to malé děcko…“

Silence se zachvěla a pozorovala, jak Mary Darlingová popadla tmavou kožešinu a napůl ji vytáhla z bedny. „K čertu s vámi. Jak jste ji mohl uvrhnout do takového nebezpečí?“

„To jsem neudělal,“ pravil bez jakéhokoli náznaku výčitek svědomí. „Dal jsem ji vám, pamatujete?“

„A ona byla u mě v bezpečí,“ odtušila zoufale. „Co se změnilo?“

„Zjistili, kde vy dvě žijete.“

Přenesla svůj zrak na něj a vyvedlo ji z míry, když zjistila, jak blízko stojí. Místnost byla rozlehlá a kromě Harryho a chlapce s cukrovinkami seděla kolem O’Connorova trůnu celá banda pirátů. Dělal si starosti s tím, že by je mohli slyšet?

„Dovolte mi, abych si ji nechala,“ zašeptala Silence. „Ona vás nezná a nemá ráda. Jestli je skutečně v nebezpečí, pošlete muže, aby ji hlídali tam, kde žijeme, ale dovolte jí žít v sirotčinci. Pokud máte v sobě alespoň špetku slušnosti, dovolte jí odejít se mnou.“

„Ach, lásko.“ Mickey O’Connor naklonil hlavu, až mu dlouhé, uhlově černé vlasy sklouzly přes široká ramena. „Copak jste ještě pořád nezjistila, že slušnost je to poslední, co by u mě kdokoli hledal? Ne, děvče zůstane se mnou a mými muži tady, kde na ni můžu dohlížet dnem i nocí, dokud se nevypořádám s tím současným zmatkem.“

„Ale ona mě považuje za matku,“ zasyčela Silence. „Jak nás můžete rozdělit, když…“

„Kdo tu mluví o rozdělení?“ zeptal se pan O’Connor s hraným údivem. „Miláčku, já jsem řekl, že to děcko musí zůstat u mě, ale nikdy jsem neřekl, že vy byste tu nemohla být taky.“

Silence se nadechla a zjistila, že má problémy s výdechem. „Vy chcete, abych tady žila s vámi?“

Pan O’Connor se ušklíbl, jako by byla pes, který se konečně naučil nový povel. „Přesně tak, drahoušku.“

„Já u vás nemůžu žít,“ zasyčela vztekle Silence. „Všichni by si mysleli…“

„Co?“ Mickey O’Connor zvedl obočí a v černých očích se mu zablýsklo.

Polkla. „Že jsem vaše konkubína.“

Tiše zamlaskal. „A to nemůžete, že, když je vaše pověst tak sněhově čistá.“

Napůl už zvedla ruku sevřenou v pěst, aniž si to vůbec uvědomila. Celou duší ho toužila udeřit a smazat mu tak ten jeho úšklebek z obličeje.

On se však už neusmíval. Pozoroval ji s bezvýraznou tváří a pronikavýma očima jako vlk číhající na zajíce, až vyběhne ze skrýše.

Se zachvěním nechala paži zase klesnout.

Pokrčil rameny a vypadal mírně zklamaně. „Tak dobře, stejně by to byla velká komplikace, kdybyste žila pod mou střechou. Domnívám se, že jste se rozhodla správně.“

Otočil se od ní a lenivě se vydal k trůnu. Zdálo se, že byla propuštěna. Už ji neshledával dost zajímavou ani na to, aby si s ní zahrával.

V tom okamžiku, kdy se v jejím nitru svářel vztek, smutek a ano, i láska, se Silence rozhodla.

„Pane O’Connore?“

Zastavil se, ale stále ještě byl od ní neslušně odvrácený. Hlasem, který zněl jak kočičí předení, se zeptal: „Ano?“

„Zůstanu tady.“

Ach, to vítězství bylo tak zatraceně milé. Mick se usmál, dokud ještě stál zády k mladé vdově. Byla tak rozzuřená a měla svá černá peříčka tak pocuchaná, že pravděpodobně ani necítila, jak se jí kolem pěkných malých nožek pevně stahuje síť. Ach, jak snadné bylo ji přimět, aby přišla do jeho paláce dobrovolně – stačilo jen unést to dítě.

Otočil se se zvednutým obočím, jako by ho to překvapilo. „Opravdu jste říkala, že zůstáváte u mě, paní Hollingbrooková?“

Svou malou bradu měla zvednutou, jako by ho vyzývala v jeho vlastním paláci, to ubohé pošetilé děvče. Silence Hollingbrooková byla opravdu zvláštní stvoření. Byla hezká, samozřejmě – jinak by se po ní podruhé neohlédl –, nebyla však jeho typ, to opravdu ne. Nechlubila se svými přednostmi a nepokoušela se muže svést ňadry, přetékajícími z hlubokého výstřihu, ani významným mrkáním. Když na to přijde, vůbec se ho nepokoušela svádět. Chránila si své ženství zamčené na sto západů jako nějaká skrblice, což bylo v podstatě trochu rozčilující.

Rozčilující a zároveň i přitažlivé. Po pravdě řečeno, muž pak toužil, aby k těm zámkům našel klíče.

Na lemu prostých černých šatů měla nalepené bláto a navzdory starému šálu i čepci na něj hleděla velice vzdorovitě. Ach, ale jaké to byly oči – velké a široce rozevřené – měly nádhernou oříškovou barvu namíchanou z odstínů zlatě hnědé, trávově zelené a dokonce i ze špetky šedomodré. Měla tvář, jež dokázala člověka strašit ve snu, až se z toho v noci vzbouzel zpocený, osamělý a celý napjatý touhou. Musel přitom myslet na zkazky o strašidlech, které mu matka obvykle vyprávěla, když byl ještě malý chlapec a plakal kvůli tomu, že neměl večeři a že ho pálila záda od pásku, kterým dostal nařezáno. Kvílející ženy, lkající za nocí a hledající svou ztracenou lásku.

To povídání mohlo být pěkné, ale žaludek se mu stejně svíral hlady a záda ho pořád bolestivě pálila, když se ráno probudil.

„Ano,“ odtušila paní Hollingbrooková s nosem zdviženým pyšně do vzduchu, „přijdu a budu bydlet na tomhle… místě. Jenom abych se starala o Mary Darlingovou, nic víc.“

Ach, jak bylo těžké se při jejích slovech neusmát, ale zvládl to a udržel si vážný výraz. „A co jste myslela tím ‚nic víc‘?“

Do bledých tváří jí stoupla barva a oči se jí zatřpytily. Velice ho to vzrušilo. „Nic!“

„Jste si tím jistá, paní Hollingbrooková?“ Učinil krok dopředu, aby zjistil, jestli neuteče, neboť přestože ho bavil jejich slovní i duševní souboj, byla to vážná věc, že bude žít pod jeho střechou. Mohl na tom záviset dokonce i její život.

Ona však pevně stála na svém, ta jeho malá vdovička. „Jsem si tím zcela jistá, pane O’Connore…“

„Ach, prosím, říkejte mi Mickey,“ zašeptal.

„Pane O’Connore.“ Pohlédla na něj přivřenýma očima. „Navzdory tomu, co si myslí zbytek obyvatel čtvrti St. Giles, vy i já víme, že moje čest je nedotčená. A budu vám vděčná, když budete na tento fakt pamatovat.“

Byla odvážná, ta Silence Hollingbrooková, i když měla malou bradu vystrčenou, oříškové oči pevně zahleděné do jeho a bledé rty nervózně rozechvělé. Každý jiný muž mohl pocítit nádech viny, náznak výčitek svědomí kvůli její sladké nevinnosti, o niž ji obral a zašlapal do země jako jemný porcelán.

Každý jiný kromě něj.

Jelikož Mickey O’Connor přišel o jakýkoli pocit viny, náznak výčitek svědomí či duše během jedné zimní noci před šestnácti lety.

Takže teď se usmál bez jakýchkoli výčitek svědomí, že lže ženě, které tak krutě ublížil. „Ach, určitě si to budu pamatovat, paní Hollingbrooková.“

Silence slyšela výsměch v jeho hlase – a pevně sevřela rty, ale nedala se. „Řekl jste, že tu záležitost brzy vyřídíte.“

Se zájmem naklonil hlavu na stranu a uvažoval, jakou mezeru se domnívala, že našla v jeho řeči. „Ano?“

„A až se vypořádáte se svými… nepřáteli, Mary Darlingová už nebude v nebezpečí.“

Beze slova ji sledoval a trpělivě vyčkával.

Zhluboka se nadechla, jako by se tím chtěla posílit. „A až se tak stane… až budou vaši nepřátelé poraženi a Mary už nebude ohrožená… chci odtud odejít.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil znovu.

„S Mary.“

Přece ta žena není úplně hloupá, že ne? „Je to moje tělo a krev,“ prohlásil tiše. „V celém Londýně jediná duše, která je se mnou spřízněná – alespoň jediná, k níž se hlásím. Vy byste chtěla oddělit milujícího otce od jeho maličké?“

„Řekl jste, že ji nemilujete.“ Paní Hollingbrooková ignorovala jeho hezká slova. „Já jí mohu vytvořit milující domov a nabídnout celkem slušný život.“

Přece už se sám přiznal, že slušnost se od něj očekávat nedá, že? Zvedl koutek úst, snad trochu moc ostře. Pohlédl na batole hrající si s kožešinou vytaženou z bedny.

Na skloněné hlavičce měla vlásky přesně stejného odstínu, jako byly ty jeho – i jeho matky, když na to přijde –, a přesto pohled na ni nevyvolal v jeho hrudi žádné rozechvění.

Vrátil se pohledem k paní Hollingbrookové. „Až řeknu, že nebezpečí pominulo a že můžete odejít, pak ano, můžete si vzít to děcko s sebou.“

Lehce vzdychla. Zdálo se mu, že se jí to nelíbí, vůbec se jí to nelíbí – neudal přesné datum, kdy bude moci odejít –, ale už se k tomu rozhodla, že?

„Dobře. Budu se muset vrátit domů, abych si vzala s sebou své i Maryiny věci. Přijdeme zpátky tak rychle, jak…“

„To ne.“ Zavrtěl pobaveně hlavou. Myslí si snad, že je v St. Giles nový? „Děvčátko zůstane se mnou. Můžete si vzít s sebou dva mé muže a přinést si všechno, co budete chtít.“

Musela vědět, že příliš přitlačila na pilu. Takže pouze našpulila své pěkné rty, přikývla a sklonila se, aby políbila na temeno hlavy děcko, které si jí zrovna nevšímalo. „Brzy se vrátím, drahoušku.“

Poté se otočila a vyrazila ke dveřím.

Mick okamžik obdivoval vyzývavé pohupování jejích boků, než kývl hlavou na Harryho, aby malou vdovu sledoval. Harry se na pozdrav dotkl čela a pospíšil za ní. Vzal si s sebou svého parťáka Berta, aby střežili paní Hollingbrookovou na cestě domů i zpět.

Vtom se kdesi na úrovni Mickových kolen ozvalo zapištění. Podíval se dolů a spatřil, jak tvářičky batolete získávají odstín rudé podobný červené řepě, když dívenka viděla, jak paní Hollingbrooková opouští trůnní sál. To bylo jediné varování.

A poté vypuklo peklo.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1. kapitola