Ingrid Sewardová

PRINC PHILIP, JAK HO NEZNÁTE

Philip kolem roku 1926 se svou matkou, princeznou Alicí z Battenbergu (1885–1969). ČTK/Mary Evans

Philip v kostýmu se připravuje na roli Donalbaina v představení Shakespearova Macbetha ve škole Gordonstoun, kolem roku 1936. ČTK/Mary Evans/Rights Managed.

Poručík Philip Mountbatten tančí se svou snoubenkou princeznou Alžbětou na plese v Edinburghu 16. července 1947. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Princ Philip a princezna Alžběta na oficiální fotografii, která vznikla po svatebním obřadu ve Westminsterském opatství 20. listopadu 1947. ČTK/Mary Evans/ Rights Managed Princ

Princ Philip s princeznou Alžbětou v roce 1950 během její návštěvy na Maltě, kde Philip působil jako námořní důstojník. V době, kdy tento snímek vznikl, byla Alžběta podruhé těhotná. Dcera Anne se narodila v srpnu téhož roku v jejich novém domě Clarence House. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Princezna Alžběta a princ Philip přijíždějí 22. září 1951 na premiéru filmu režiséra Herberta Wilcoxe The Lady with a Lamp do londýnského Warner Theatre. Film vznikl podle divadelní hry a popisuje životní osudy Florence Nightingaleové. ČTK/Mary Evans

Princ Philip houpe Charlese a Anne na houpačce v královské rezidenci v Balmoralu. Královna s jejich psem Candym přihlíží; snímek pochází přibližně z roku 1955. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Philip a Alžběta s dětmi pózují pro rodinnou fotografii na schodech Frogmore House v dubnu 1965. Zleva princ Andrew, princezna Anne, královna Alžběta s malým princem Edwardem v náručí, princ Charles a princ Philip. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Philipa vždy fascinovaly všechny technické záležitosti a rád usedl za řídicí páku letadla. Na snímku z roku 1966 si prohlíží letoun Hawker Hurricane IIC. Philip získal pilotní průkaz v roce 1952 a často se zmiňoval, že kdyby bylo po jeho, raději by nastoupil ke královskému letectvu než k námořnictvu. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Princ Philip, vévoda z Edinburghu, ve slavnostní uniformě. Snímek byl pořízen 1. června 1970. ČTK/Mary Evans

Postupem času se Philip musel kvůli artróze vzdát póla, ale s chutí se pustil do vozatajského sportu a rekreačně jezdil ještě dlouho po svých devadesátých narozeninách. Snímek pochází z 1. června 1975. ČTK/Mary Evans

Princ Philip měl vždy pověst zábavného společníka, který umí ostatní pobavit a rozesmát. Snímek z roku 1977 jej zachycuje s královnou a jejich syny Edwardem a Andrewem. ČTK/Mary Evans/Rights Managed

Vévoda z Edinburghu na snímku z 16. října 1996. ČTK/Mary Evans

Princ Philip hovoří s dětmi na školní akci ve městě Goole v Yorkshiru. Snímek byl pořízen 13. července 1998. ČTK/Mary Evans

Při příležitosti každoročních oslav Trooping the Colour sleduje královská rodina leteckou přehlídku z balkonu Buckinghamského paláce. Zleva Camilla, vévodkyně z Cornwallu, princ Charles, princezna Eugenie, královna Alžběta II. (za ní Timothy Laurence a princezna Beatrice), princ Philip, Kate, vévodkyně z Cambridge, a princ William s dětmi princeznou Charlottou a princem Georgem. ČTK/AP/Kirsty Wigglesworth

Královna a Philip 10. června 2020 u příležitosti princových 99. narozenin. Manželé se uchýlili do dobrovolné izolace na hrad Windsor. Toto byl jejich první oficiální portrét od oslavy 70. výročí jejich svatby v listopadu 2017. Téhož roku se vévoda vzdal svých oficiálních povinností a odešel na odpočinek. ČTK/PA/Steve Parsons

Ingrid Seward

PRINC PHILIP REVEALED

Copyright © Ingrid Seward, 2020

First published in Great Britain by Simon & Schuster UK Ltd., 2020.

All rights reserved

Translation © 2021 by Hana Antonínová

ISBN 978-80-249-4456-2

Pro Nicky a Jamese

Úvod

Poprvé jsem se s vévodou z Edinburghu setkala koncem 70. let. Tenkrát mu bylo pětapadesát let a už nebyl oním řízným princem, který hraje pólo, ale prostě jen mužem v obleku. Patřila jsem ke skupině děvčat, která vybírala peníze na představení pořádané divadlem, jehož patronem princ Philip byl, a po představení jsme šly do zákulisí, abychom se s ním setkaly. Byl okouzlující, zdvořilý a vtipný a já si teprve dnes při té vzpomínce uvědomuji, jak moc se musel mít na pozoru při fotografování se skupinou mladých dívek.

Podruhé jsem se s ním setkala v Ammánu v březnu roku 1984. Tenkrát jsem skončila s prací v public relations a začala působit v časopise Majesty. Princ Philip byl s královnou Alžbětou na státní návštěvě Jordánského království a britští královští manželé byli hosty krále Husajna a královny Núr. První den odpoledne se setkali s novináři píšícími o královské rodině, mezi něž jsem patřila. V té době to byl běžný postup.

Jakmile jsme přišli na britskou ambasádu, my všichni hostující novináři a významní zahraniční dopisovatelé pro oblast Středního východu jsme se seřadili, abychom si s královským párem potřásli rukou, jako bychom byli na nějaké staromódní svatební hostině. Přesně si vzpomínám, jak ceremoniář zvolal „Ingrid Sewardová ze společnosti Hannover Magazines!“ – tato společnost tenkrát vydávala časopis Majesty. Byla to moje první novinářská cesta v rámci královské zahraniční návštěvy a vůbec jsem netušila, co mám dělat. Držela jsem se poblíž Michaela Sheae, tiskového tajemníka královny Alžběty, který mi řekl, kam se mám postavit, a upozornil mě, že mám čekat, až mě představí královně.

Ještě než ta chvíle nastala, přistoupil ke mně tajemník a řekl: „Jeho královská Výsost vévoda z Edinburghu by vás rád poznal.“ Neurčitě jsem přikývla, a než jsem mohla cokoli udělat, princ Philip ke mně přistoupil a svým břitkým a suchým hlasem se mě zeptal, jestli jsem Němka. Nasvědčovalo by tomu moje jméno Ingrid a skutečnost, že jsem pracovala pro organizaci jménem Hannover Magazines. Jakmile jsem odpověděla, že ne, obrátil se na podpatku a odešel.

Byla jsem zahanbená – nechápala jsem, co jsem provedla, ale později jsem se dozvěděla, že vévoda se tak choval běžně. Behaviorální psychologové tvrdí, že lidé ve významném postavení jako princ Philip setkání často pořádně neukončí. Pokud je ten druhý člověk nezajímá, prostě odejdou. Vědí, že lidé s nimi chtějí mluvit jen kvůli jejich postavení, a ne kvůli jejich osobnosti, proto nevnímají pocity ostatních.

O pár let později, když mě vévodovi představili znovu – tentokrát na malé slavnosti v Home Parku (uspořádané u příležitosti výstavy koní Windsor Horse Show) mě představil jeho tehdejší soukromý tajemník Brian McGrath. Vévoda se na mě podíval a odešel bez jediného slova. Brian vypadal zmateně a omlouval se mi: „Vévoda nejspíš nepostřehl, že jste z časopisu Majesty, ale myslel si, že píšete pro Daily Mirror.“ S vévodou jsem se setkala za několik dní, a to už mu možná někdo řekl, že nejsem z bulvárního plátku. Vedli jsme spolu něco, co by vévoda patrně nazval zdvořilým hovorem o vozatajství. Jakmile si uvědomil, že nejsem nepřítel, byl zosobněný šarm a seznámil mě se svým hlavním podkoním Davidem Muirem. Dovolil mu, aby mě svezl.

Ještě pořád jsem tomu tak docela nevěřila, ale už jsem seděla na sedátku pokrytém balmoralským tartanem a na voze taženém čtyřmi královninými fellskými poníky mě vezli z královských stájí k výstavní ploše ve Windsoru. Hrad jsme nechali za sebou a jeli jsme kolem pečlivě sestřižených trávníků a rozkvetlých stromů směrem k Home Parku a devítijamkovému golfovému hřišti, kde princ Andrew s oblibou procvičoval své golfové údery. Poníci klusali podél Temže a železnice až na výstavní plochu, kde byl mnohem nerovnější povrch. Jakmile kolem nás projel vlak, poníci zrychlili, ale okamžitě zareagovali na povel a zastavili. Té chvíle jsem využila a zeptala se Davida Muira na jeho šéfa.

„Lidé, kteří vévodu neznají, z něj mají strach,“ připustil Muir. „Někdy to vypadá, jako když se rozestoupí Rudé moře: vévoda přijde a všichni ustoupí. Pokud se však k němu chováte upřímně, bude se k vám chovat stejně. Už zdálky pozná podvodníka.“

Viděla jsem ho tančit na plese jachtařského klubu Royal Yacht Squadron v Cowesu, kde se vinul kolem Penny Romseyové (dnešní hraběnky Mountbattenové z Barmy) a ani trochu se nestaral o to, kdo je uvidí – proto jsem předpokládala, že je to celé naprosto nevinné. Viděla jsem, že umí být nepříjemný a strohý, ale viděla jsem také, že zvedá malé děti z davu a přenáší je před zábranu, aby mohly podat královně kytičku. Viděla jsem, jak svým poníkům dává kousky cukru, když dokončili maraton.

S jeho intelektuální přísností se pojí velkorysost ducha. Prakticky každý, kdo pro něj pracoval, k němu chová bezvýhradnou náklonnost, přestože na své lidi neustále křičí. Má také schopnost upřímně nemít rád: nesnáší tisk, své kritiky a hlupáky. Jeho nejlepší vztahy jsou založeny na vzájemném respektu, jaký chová vůči královně, královské princezně, tedy své dceři, a hraběti z Wessexu, svému nejmladšímu synovi. Není ani za mák zkostnatělý, přestože v jeho žilách koluje více modré krve než v žilách jeho ženy – královny.

Generálmajor sir Michael Hobbs, dříve vůdčí osobnost spjatá s projektem Mezinárodní cena vévody z Edinburghu, pracuje s vévodou od roku 1988. Michael Hobbs říká: „Vévoda je od přírody zdrženlivý a své pocity neprojevuje otevřeně. K výzvám se staví čelem a nebojí se jich. Je samotář, naprosto si vystačí sám.“

Vévoda prohlásil, že pro myšlenku založit tento projekt ho získal jeho učitel Kurt Hahn. „Jednoho dne přijel a poslal pro mě. Zašel jsem za ním do hotelu Brown’s, kde vždycky bydlel, a on mi řekl: ‚Chlapče, chci, abys založil systém ocenění.‘ Řekl jsem mu: ‚To vám pěkně děkuji.‘ Ve škole Gordonstoun jsme měli systém odznaků, a když člověk skákal, běhal a házel, dostal za to odznak. Prohlásil jsem: ‚Nemůžu s tím začít, ale jestli dáte dohromady nějakou komisi důležitých a zasloužilých, budu jim dělat předsedu.‘ A přesně to se nakonec stalo.“

Philipův vztah ke Kurtu Hahnovi se utvořil v tavicím kotlíku školy Gordonstoun, kde pod Hahnovým vedením Philip našel své dospělé já. Philip si Kurta Hahna nesmírně vážil a velmi pečlivě zvažoval všechno, co od něj starší muž chtěl. „Snil o tom, že organizace, která nese jeho jméno, jednoho dne přestane být potřebná. Byl to skutečně altruistický sen a on věřil a doufal, že se stane součástí procesu vývoje mladých lidí,“ řekl Michael Hobbs.

Philip měl rád mnoho lidí kvůli některým jejich vlastnostem, ale mnoho naprostých přátel neměl. Mnozí z jeho přátel již zemřeli, ale Philip je pragmatický a nelpí na minulosti nebo na tom, co by mohlo být. Jako velmi úspěšný člověk očekával totéž od svých přátel, když mu pomáhali, ale když ho zklamali, byl k nim vždy spravedlivý. Stejně se choval ke svým dětem.

Philipův nejstarší syn Charles, princ z Walesu, se ho bál, a přestože teď k sobě chovají velkou vzájemnou úctu, celá léta mezi nimi panovalo nepochopení. Zesnulá princezna Diana z Walesu řekla, že Philip je zábavný společník u večeře, ale že by u něj nikdy nehledala soucit nebo pomoc, spíš radu nebo vedení. Na sklonku života však prohlásila, že ho nesnášela. Jednou jsem s ní na toto téma hovořila a ona mi řekla, že důrazně radila svým synům Williamovi a Harrymu, aby nikdy nekřičeli na nikoho, kdo jim nedokáže odseknout stejně jako jejich dědeček.

Jak už to často bývá mezi mladší a starší generací, vévodovi vnukové s ním vycházejí mnohem lépe než jeho děti. Vévoda měl vždy v oblibě syna královské princezny Petera Phillipse. S přibývajícími léty začal být vévoda hašteřivější – jediný, kdo ho dokázal rozveselit, byl Peter, který chodíval s dědečkem střílet kachny. Dodnes si spolu hrají a škádlí se.

Princ Philip začal být kvůli svým četným neduhům a potížím se sluchem stále nerudnější. Vědecké výzkumy naznačují, že starší muži bývají svárlivější a náladovější také kvůli nižší hladině testosteronu. Bez ohledu na to prince Philipa i v pokročilém věku stále těší, když se může vzepřít konvencím. Když královna v červenci 2018 uspořádala pro prezidenta Spojených států Donalda Trumpa čaj o páté, princ Philip usedl do vrtulníku a vydal se na třísetkilometrovou cestu z Wood Farm v Sandringhamu do Romsey v Hampshiru, aby mohl stát u křtitelnice v opatství Romsey jako kmotr šestiměsíčního Iniga Hoopera, svého synovce ze čtvrtého kolene. Inigo, syn lady Alexandry Hooperové a jejího manžela Toma, jednoho dne zdědí panství Broadlands a sedmadevadesátiletý Philip chtěl být na rodinném panství ve společnosti rodiny Mountbattenovy, a nikoli na hradě Windsor ve společnosti amerického prezidenta.

Princ Philip si stále užívá života. Většinu času tráví v renovovaném domě Wood Farm na panství Sandringham, a když se příležitostně setkává s rodinou, mívá dobrou náladu a stejně silnou vůli, jakou měl vždycky. Příkladem jeho pevné vůle bylo jeho nezlomné odhodlání zúčastnit se svatby prince Harryho a Meghan Markleové v květnu 2018, přestože před šesti týdny prodělal operaci kyčle. Vstoupil do kaple vzpřímeně jako vždy a po celou dobu obřadu seděl bez jediného náznaku, že by ho něco trápilo. Svatební hostiny se sice nezúčastnil, ale v květnu 2019 se ukázal na svatbě lady Gabrielly Windsorové a Toma Kingstona a přišel i na jejich svatební hostinu ve Frogmore House. O Vánocích vždy pořádá večírek pro personál a přes svůj věk na tom nehodlá nic měnit. Zaměstnanci ve Windsoru si všimli, že po autonehodě v lednu 2019 znovu našel chuť do života a je mnohem veselejší; pravděpodobně cítí, že „dostal odklad“, a tak se těší ze všeho, co mu ze života zůstává. Rád sleduje televizní pořady o vaření, stále čte, má rád společnost půvabných žen i chytré rozmluvy. Je překvapivě citlivý a vždycky ho znechucoval mediální proud negativních příběhů o královské rodině – jeho rodině –, ale s výjimkou několika případů se vždy vyhýbal žalobám vůči tisku. Dobře ví, že žaloba pro pomluvu dostává vždy větší prostor a že kromě toho je to nepříjemný a finančně náročný proces.

To, že Fergie a Diana kvůli vlastnímu prospěchu rozvrátily něco, co považoval za nedotknutelné – instituci monarchie –, ho velmi zlobilo a zraňovalo. S Fergie se usmířil teprve v roce 2019 – povečeřel s Fergie a Andrewem na hradě Windsor v přítomnosti královny. O minulosti nemluvili, protože Philip v tom nevidí žádný smysl. Dnes už dokáže být v její společnosti, aniž by jí dával najevo svou nelibost. Fergie je velmi zábavná společnice a líbí se jí Philipův neustálý zájem o nové věci a myšlenky – jsou sice někdy poněkud bizarní, ale ona se o nich dokáže bavit. Philip jednou například usoudil, že by bylo dobré vysadit v New Yorku jestřáby, aby vyhubili drobné škůdce, kteří se tam tenkrát rozmnožili.

Princ Philip je především oddaný. Je oddaný své ženě, tedy královně, a instituci monarchie. Oba se vzdali mnoha věcí, aby monarchii podpořili, a mrzí ho, že mladší generace nemá takový smysl pro povinnost, kterým se on vždy řídil. Povinnost je pro něj středem všeho. Není to otázka volby. Je to jedna z životních daností a je to osnova, z níž vycházejí všechny ostatní věci. Princ Philip vždy zastával názor, že pokud člověk dodržuje pravidla, je život mnohem jednodušší. Člověk se nedostane do žádných nepříjemností, nepřekročí čáru a neřekne nic, čeho by později litoval. Philip sice nachází úlevu a jistotu v řádu, ale v jeho povaze je i jistá nepoddajnost. Vždycky zastával názor, že jeho cesta je ta správná, a nemá rád, když ho někdo opravuje a odporuje mu.

„Je alfa samec hrající beta úlohu, ale přijímá to jako svou povinnost,“ prohlásil behaviorální psycholog dr. Peter Collett. „Projevuje úctu, protože je to jeho role, ale zdá se, že jinak je to pro něj obtížné.“

V roce 2016 královna dovršila devadesát let věku a byla požádána, aby poprvé za dobu své vlády předala ceny vítězům epsomského derby. Po závodu zaujala své místo a lidé, kteří měli co do činění s vítězným koněm jménem Hazard, se jeden po druhém stavěli na pódium, aby převzali ceny. Nejdříve nastoupil majitel koně, Aga Khan, s nímž královna už dříve probírala závod – má totiž rozsáhlé znalosti o rodokmenu všech nadějných závodních koní. Dalším v řadě byl trenér Dermont Weld a žokej Pat Smullen spolu se stájníkem, který se o vítězného koně staral. Královna každému muži předala trofej a několika slovy jim poblahopřála. Čtyřiadevadesátiletý princ Philip stál vzpřímeně jako vždy stranou od královny a vítězné skupiny. Měl na sobě dokonalý žaket, šedý cylindr a pestrou kravatu doplněnou perlovou a diamantovou sponou. Potřásl rukou každému z mužů, který vystoupil na pódium, ale dále se nijak neangažoval. Královna sleduje dostihy s velkým zájmem a nadšením, ale vévoda se o ně nijak zvlášť nezajímá. Snažil se, aby během závodu nevypadal znuděně. Ale derby není státní událost, tak proč se Philip namáhal zúčastnit se předávání cen pouhý týden poté, co mu lékaři nařídili, aby kvůli svému zdraví zrušil všechny oficiální závazky? U této události vůbec nemusel být.

Velel mu to však smysl pro povinnost. Za všechna ta léta od nástupu královny na trůn se princ Philip nikdy od svého smyslu pro povinnost neodchýlil. Je tam stále. Dva kroky za ní. Je fascinující také díky své složité povaze. „Prince Philipa často popisuji jako vířící kometu, která vystřeluje kousky do různých směrů,“ vyprávěla jedna z jeho kamarádek. „Není gentleman, protože když nechce být rušen, nenavodí příjemnou atmosféru, ale se svou ženou a rodinou hraje podle pravidel.“

Královna, která je jeho ženou už sedmdesát let, nám řekla, že princ nedá na lichotky. To je pravda, nedůvěřuje jejich pohnutkám. Nechce, aby se na veřejnost dostaly jakékoli informace o jeho soukromém životě. Když se v roce 1982 dostal do královniny ložnice Michael Fagan, princi Philipovi dělalo největší starost to, že se veřejnost dozví, jak mají královští manželé uspořádané ložnice. Mají totiž ložnice oddělené a vzájemně propojené, stejně jako mnohé aristokratické páry s odlišným denním programem. Královna přestane vévodovi věnovat pozornost, když začne být nepříjemný, a vzdálí se od něj – psychicky i fyzicky. Jejich manželství sice bylo občas náročné, ale nikdy nebylo nudné a jednotvárné.

V době, kdy se princ Philip aktivně účastnil královského života, nejvíce nesnášel oficiální schůzky, velmi často omezující a nekonečně nudné. Philip proslul zejména svými uštěpačnými poznámkami, ty ale většinou nejsou nezdvořilé – mají jen zaplašit nudu. Únavnou jednotvárnost někdy naruší nečekaná událost – k jedné takové došlo při státní večeři v květnu 1966. Bylo to možná poprvé a naposledy, kdy se při takové příležitosti něco pokazilo.

V čele stolu seděla královna, prince Philipa měla po své levici a po pravici seděl rakouský prezident Franz Jonas, čestný host. Opodál byl usazen arcibiskup z Canterbury a naproti němu jedna dáma, držitelka Řádu britského impéria, která měla také hodnost brigádního generála.

Dobře stavěná dáma na sobě měla černé večerní šaty s tenkými ramínky. Na levé straně hrudi měla připnuté stužky vyznamenání. Jakmile se sluha předklonil, aby jí nabídl zeleninu, jeden knoflík na jeho livreji se zachytil do řádky stužek na jejích plných ňadrech. Sluha držel tác se zeleninou a snažil se vyprostit, ale bylo to nemožné. S jistými obtížemi našel místo na stole, kam tác odložil, a s pomocí dámy se mu podařilo knoflík vyprostit.

Sluha byl vysvobozen, ale byl v rozpacích a nervózní. Sklonil se, aby tác se zeleninou zvedl, a znovu se knoflíkem zachytil o druhé ramínko šatů sedící dámy. Nepříjemně překvapená dáma se od sluhy odtáhla a on se ve stejném okamžiku odtáhl od ní. Ramínko prasklo a krátce nato povolilo i to druhé. Dáma se v panice odstrčila od stolu a stejným pohybem si stáhla šaty. Arcibiskup zíral do svého talíře a královna odhodlaně pokračovala v rozhovoru s rakouským prezidentem, který se neodvážil ani poohlédnout, co se vlastně děje. Pro tentokrát bylo porušeno pravidlo, že nikdo nesmí odejít od stolu dříve než královna: nešťastná dáma se spěšně vzdálila pro pár zavíracích špendlíků.

Princ Philip tento příběh, který pošimral jeho dobře vyvinutý smysl pro frašku, vypráví dodnes, přestože je možné, že po létech doznala tato příhoda jistých změn.

Mnohostranný, složitý a vtipný člověk, jímž princ Philip je, měl to štěstí, že svůj volný čas věnoval získávání vědomostí a že ho to bavilo. Odmítá se poddat nemoci a stáří, protože kdyby to udělal, připravil by se o svou poslední možnost porozumět tomu, čemu dosud neporozuměl. Začal číst knihy, které si chtěl vždycky přečíst, ale na jejichž přečtení neměl čas. Začal se probírat archivem svého života, který pro něj pečlivě spravovali jeho archiváři. Nemyslím, že se bojí smrti. Vždycky se bál toho, že po sobě zanechá nedokončenou práci.

Vždycky byl mužem nesmírné osobní kázně a měl velký smysl pro povinnost. Na stránkách této knihy se pokouším vysvětlit, jaký tento muž byl, jak zvládl svůj výjimečný život a proč to stálo za to.

1. kapitola

PŘEDKOVÉ

Řecký a dánský princ Philip byl v roce 1944 mladým námořním poručíkem na základně Britské tichomořské flotily v Melbourne a hovořil o sobě jako o „zdiskreditovaném balkánském princi bez zvláštních zásluh či kvalit“. Byl to jeho typický způsob ironického shazování vlastní osoby. Philip ani zdaleka nebyl bezvýznamným řeckým princem a skrze své předky byl spřízněn s nejvýznamnějšími evropskými královskými rody. V jeho rodokmenu najdeme přímé vazby na britskou královskou rodinu, dánskou královskou rodinu, na velkovévody hesenské a na ruskou carskou rodinu Romanovců.

Spletité rodokmeny evropských královských rodů vykazovaly na začátku dvacátého století značnou míru příbuznosti, bratranci se často ženili se sestřenicemi. Princové a princezny nikdy neuzavřeli manželství s neurozeným protějškem a početné rodiny byly běžné. Nejmocnější královna na světě, královna Viktorie, měla se svým německým manželem princem Albertem Sasko-Kobursko-Gothajským devět dětí a dvaačtyřicet vnoučat. Jejich sňatky spojily významné velmoci: Velkou Británii, Německo a Rusko. Francie byla sice také významnou mocností, ale stála mimo okruh evropských královských sňatků, protože byla v zásadě římskokatolická a neměla královskou rodinu.

Další velkou evropskou dynastií byla dynastie Kristiána IX. Dánského, který vládl v letech 1863–1906. Vnukové královny Viktorie a krále Kristiána IX. seděli na začátku první světové války v roce 1914 na trůnech Dánska, Řecka, Norska, Německa, Rumunska, Ruska a Velké Británie.

Královna a princ Philip jsou příbuzní ze třetího kolena, protože oba jsou prapravnukové královny Viktorie. Královna je přímým potomkem nejstaršího syna královny Viktorie, tedy prince Alberta Eduarda, pozdějšího krále Eduarda VII. Philip je přímým potomkem druhé dcery královny Viktorie, princezny Alice. Princezna byla babičkou Philipovy matky, která se také jmenovala Alice. Královna Alexandra, dcera krále Kristiána IX., byla manželkou krále Eduarda VII. Její bratr a Kristiánův syn William se později stal řeckým králem Jiřím I. Jeho prostřednictvím byl Filipův otec Andreas (syn krále Jiřího I.) spřízněn s anglickým králem Jiřím V. (synem krále Eduarda VII.) – byli bratranci.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

1. kapitola PŘEDKOVÉ