TOGETHER, APART

“Love, Delivered” copyright © 2020 by Erin A. Craig

“The Socially Distant Dog-Walking

Brigade” copyright © 2020 by Bill Konigsberg

“One Day” copyright © 2020 by Sajni Patel

“The Rules of Comedy” copyright © 2020 by Auriane Desombre

“The New Boy Next Door” copyright © 2020 by Natasha Preston

“Love with a Side of Fortune” copyright © 2020 by Jennifer Yen

“The Green Thumb War” copyright © 2020 by Brittney Morris

“Stuck with Her” copyright © 2020 by Rachael Lippincott

“Masked” copyright © 2020 by Erin Hahn

Cover art copyright © 2020 by Liza Rusalskaya

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Random House Children’s

Books, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Jana Jašová, 2021

ISBN 978-80-242-7359-4

Doručeno s láskou

Erin A. Craigová

„A tohle je ono!“ zahalasila vesele mamka a s přehnanou obřadností otevřela dveře do mého nového pokoje.

Překročila jsem práh a vykulila oči na vysoký klenutý strop, dubovou lavici pod oknem i na svoji lampičku – bustu Edgara Allana Poea, kterou jsem vyrobila na keramickém kroužku. Byla už zapojená a mezi ty zářivě bílé stěny se zoufale nehodila.

To už jsme dva, kámo.

„Co myslíš?“ zeptal se táta, který se objevil za námi. „Za minutku!“ zahulákal dolů na dotaz jednoho ze stěhováků.

„Paráda,“ pokusila jsem se napodobit mámin nadšený tón, abych jim udělala radost.

„Líbí se ti to?“ zeptala se mamka a odhrnula z okna závěs po bývalých majitelích. Květovaný kreton, který zmizí první vteřinu po tom, co tady zůstanu sama. „Chtěli jsme počkat a nechat tě, ať si vybereš sama, ale když jsme to tady prošli – tenhle pokoj prostě křičel Millie.“

Pokoj vypadal super, o to nic.

Prostě to jen nebyl ten můj.

Až na to, že teď už asi byl, bez ohledu na to, co to se mnou dělalo.

Máma a táta jsou oba výzkumníci, vědci se specializací na patogenní viry. Máma dostala bezva místo na Michiganské univerzitě, kde měla v létě pracovat na výzkumu v nemocniční laboratoři a během školního roku přednášet. Táta chtěl zůstat doma, aby dopsal svou první knihu. Totiž nějakou sucharskou učebnici, o které tvrdí, že se podle ní budou vykládat základy biologie na všech vysokých školách v zemi.

Ne zábavnou knihu, jako jsou thrillery a detektivky, co čtu já.

Ještě nikdy jsem naše neviděla tak nadšené.

Z Memphisu jsme měli odjet v květnu, abych stačila dokončit ročník a mohla strávit část léta se svými kamarády, naposledy si s nimi užít všechny ty věci, co jsme vždycky podnikali společně. A pak jsem měla mít červen, červenec a srpen na to, abych si zvykla v novém domově a snad si i našla pár nových kamarádů předtím, než nastoupím do posledního ročníku na střední.

Jenže pak vypukla epidemie nemoci covid-19 a doslova všechno se rozpadlo.

Takže jsem nedokončila školní rok. Nešla jsem na poslední koncert, festival, basketbalový zápas ani na závěrečnou grilovačku. Ani na cupcake z pekárny Muddy’s.

Dokonce jsem se ani nemohla rozloučit.

Náš dům – náš starý dům – se už nabízel k prodeji na realitním serveru a většinu věcí jsme měli zabalenou v krabicích a kontejnerech, když guvernér zavřel školy. Pak obchody. A pak celý stát.

„Zůstat doma?!“ Vzpomínala jsem, jak jsem ječela na rodiče. Byla jsem vzteky bez sebe, což normálně vůbec není můj styl. „Jak máme zůstat doma, když už žádný doma nemáme?“ Propukla jsem v pláč a rozběhla se k sobě do pokoje dřív, než mi stačili něco odpovědět.

Máma a táta se kvůli tomu dohadovali až pozdě do noci, domem se nesl jejich hlasitý šepot. Slyšela jsem, jak si vyměňují názory na to, co dál, jestli se rozhodli správně, jak by se to všechno dalo zvládnout.

Ani ne čtyřiadvacet hodin nato se všechno rozhodlo za nás. Nemocnice v Michiganu chtěla, aby máma s tátou nastoupili hned. Hned, jako že včera bylo pozdě.

Okamžitě jsme dostali dokumenty, že mí rodiče jsou pro nemocnici nezbytní, že naše stěhování je nezbytné, koupě nového domu je nezbytná.

Všechno bylo nezbytné – až na moje zoufalství.

„Je tady jiný světlo,“ pronesla jsem, když jsem na sobě ucítila jejich pohledy, obtěžkané starostmi vážícími nejmíň tolik co stěhovací auto před domem.

Zaparkované na tom, čemu táta říkal „příjezdová cesta“.

V Memphisu jsme neměli ani parkovací místo. Tady máme soukromou silničku, která vede jen k nám.

Máme příjezdovou cestu a zahradu a postarší červenou kůlnu s ozdobnými bílými rámy oken a dveří.

Nedá se svítit: jsou z nás venkovani.

„Jiný?“ opakovala máma. Rozhlédla se po pokoji, jako by se snažila najít zdroj mé nespokojenosti a vymýtit ho podobně jako jednou ten virus.

„Je měkčí,“ upřesnila jsem. Popošla jsem k oknu za ní a zadívala se na louky kolem. „Zelenější.“

„To dělají všechny ty stromy, Millie,“ prohlásil táta a poplácal mě po zádech. „Koukni na ty borovice!“

„Jsou hezký,“ připustila jsem.

A byly. Jen zdaleka ne tolik jako magnólie, které zrovna teď rozkvétaly pod mým oknem vzadu na zahrádce.

Pod mým bývalým oknem, připomněla jsem si.

„Už jdu, už jdu!“ houkl táta na schodiště, odkud ho volal stěhovák. „Tak se do toho dáme, ať můžeme večer oslavovat, ano?“ Políbil mámu na čelo a rozběhl se po schodech dolů.

„Oslavovat?“

Máma přikývla a pocuchala mi tmavě blond vlasy. Už dávno jsem si je měla nechat ostříhat. Chtěla jsem si zajít do kadeřnictví během jarních prázdnin, jenže tou dobou už byla zavřená. Táta se mi sice nabídnul, že mi je oholí svým strojkem, abych měla pokoj, ale…

Fakt ne, díky, tati.

Místo toho jsem je teď nosila stočené v obřím drdolu.

„Že jsme přece jen tady,“ vysvětlila mi máma. „Tolikrát už se nám zdálo, že na to nikdy nedojde. Ale dokázali jsme to. A to už stojí za oslavu, ne?“

„Asi jo.“ Přejela jsem prstem po červených závěsech. Byly děsné.

Chtěla jsem ještě něco dodat, ale vtom se v pokoji objevil podsaditý stěhovák s náručí krabic popsaných MILLIE.

„Podnikneme něco, co bude zábavné,“ slíbila mi máma. „Dej na mě.“

—

„V životě jsem nebyla tak zbitá,“ vyhrkla jsem o pár hodin později a zhroutila se na koberec.

Stěhováci odjeli a my tři zůstali v domě poprvé sami. Panovalo tu až moc velké ticho, ale zároveň dům jako by ožil koncertem neznámých zvuků. Staré dřevěné podlahy vrzaly a ze sklepa se ozývalo náhlé a hlučné dunění čehosi, čemu táta říkal sací pumpa. Ve starém domě jsme sklep neměli a tenhle byl plný pavučin a divných stínů.

Připadalo mi to jako ticho před bouří v úvodu hororového filmu. Šťastná rodinka se přestěhuje do pro ně nového, ale jinak hodně starého domu, kde všechno vypadá dobře, ale pak se snese noc a…

Znehybněla jsem a čekala, až se stane něco divného.

Krabice, která se sama od sebe záhadně převrátí.

Hejno ptáků, které vletí do okna.

Krev tekoucí po schodech.

Nic se nedělo a já se zdráhavě otočila na záda.

Máma se rozvalovala na gauči, nohy podepřené hromadou polštářů. Mnula si spánky, jako by se snažila zabránit migréně. Táta ležel na zemi vedle mě a snažil se narovnat si ztuhlá záda.

„To byl den,“ poznamenal a přimhouřil oči, když mu páteř zapraskala. „Jo, to už je lepší. Co si dáme k večeři, Molly?“

„V lednici nic není,“ odpověděla máma a neochotně rozlepila víčka. „Zítra musíme zajet na nákup.“ Odmlčela se a pak se opravila: „Zítra si musíme nechat dovézt nákup.“

„Myslíš, že doručují nákupy až sem? Tak daleko?“

„Uvidíme. Tak co kdybychom si dneska něco objednali domů?“ Máma vytáhla telefon a chvíli do něj ťukala, než se zamračila. „Nemám připojení k internetu, vy jo?“

Neměli jsme. Ani jeden.

A signál taky ne.

Čímž se hodně vysvětlovalo.

Můj telefon byl celý den nezvykle tichý. Dělala jsem si hlavu, že na mě už kamarádi z Memphisu zapomněli, ale třeba tam mám celou hromadu zpráv. Jenom pořád čekají na doručení.

„Třeba má někdo ze sousedů nezabezpečenou wi-fi?“ navrhla jsem a otevřela si nastavení telefonu.

„Sousedů?“ opáčil táta, zatímco se mi otevřel seznam dostupných sítí. Úplně prázdný.

Nevěřícně jsem zírala na mobil. A je to tady. Přesně tohle se stane vždycky na začátku těch strašidelných filmů. Takže když se pak začne dít něco děsivého, hrdinové si nemůžou zavolat pomoc. „Tak… co budeme dělat?“

Máma se zvedla z gauče. „Myslím, že jsem tady někde viděla normální telefonní seznam.“

„A k čemu ti bude, když nemáme signál?“

Halou se rozlehl mámin smích. „V kuchyni je pevná linka.“

Toho olivově zeleného telefonu jsem si všimla, hned jak jsme poprvé vstoupili do domu. Byl to takový ten starý typ s otočným ciferníkem, na kterém člověk volil čísla, a sluchátkem s kroucenou šňůrou, co visela od přístroje skoro až na podlahu.

„To fakt funguje?“ Zvědavě jsem se vydala za mámou.

Máma se zase zasmála. Její pobavení se zvonivě rozlehlo prostorem, až jsem si tady začala připadat skoro jako doma. Vytáhla ze zásuvky pod telefonem překvapivě tenké Zlaté stránky a sfoukla z nich vrstvu prachu.

„Mami, tohle bude nejmíň deset let starý.“

Nenechala se odradit a začala seznamem listovat. „Vypadá to, že máme na vybranou mezi pizzou a… pizzou.“

„Tak to já si dám pizzu.“ Naklonila jsem se mámě přes rameno, abych si přečetla inzeráty.

„Co zní líp – Pizzová pecka Velkého Mika nebo Pizzerie Lahoda?“

„Lahoda by mi bodla,“ ozval se táta a zasténal, když se překulil na bok. „Mám pocit, jako by mi Velký Mike už nějakou tu pecku vrazil.“

Máma se natáhla po sluchátku, ale pak se zarazila a vylovila svůj věrný balíček dezinfekčních ubrousků. Nosila je po domě celý den, otírala s nimi kliky a úchyty skříněk. Teď otřela celý přístroj a teprve potom začala vytáčet. Líbilo se mi, jak ciferník vždycky po návratu do výchozí pozice trhaně cvaká.

„Dobrý den, zrovna jsme se sem přistěhovali a chceme se zeptat, jestli doručujete na západní stranu města… bydlíme na Milner Avenue?“ Odrecitovala jim celou adresu a pak chvíli čekala na odpověď. „Výborně! Dali bychom si velkou houbovou a velkou feferonkovou pizzu. A ještě – bohužel se nemůžeme podívat na váš web – máte nějaké saláty?… Výborně! Tak prosím rodinné balení Zahradní melodie.“

Táta v obýváku zasténal. Omotala jsem si šňůru od telefonu kolem prstu a dívala se, jak mi kůže rudne a pak bledne.

„A tři česnekové bulky, jestli je máte.“

Táta zajásal.

„Nebo radši šest,“ opravila se mamka a protočila na mě s úsměvem panenky.

„Aha… ano… hotově, výborně. Díky, tak brzo na shledanou!“ Vítězoslavně zavěsila. „Za třicet minut jsou tady. Zřejmě to není daleko, jen o kus dál po Davis Way.“ Přešla k tátovi a natáhla se vedle něj na podlahu. „Au. To jsem neměla dělat. Hodíš mi polštář, Millie? Nebo radši deset polštářů?“

Hodila jsem jí dva.

„Takže…“ Počkala jsem, až se oba na zemi uvelebí. Poslouchala jsem, jak pendlovky na zdi odpočítávají vteřiny. „Zítra… je velký den.“

Naši měli oba zítra ráno přesně v devět nastoupit do nemocniční laboratoře, což znamenalo, že celý dům dostanu na povel já. To na mně bude, aby se naše zabydlování někam pohnulo. Nejdřív mi to znělo úžasně působivě – že to já rozhodnu, kam se co dá. To já vytvořím z chaosu řád.

Když jsem se teď rozhlédla kolem, připadalo mi to spíš jen jako hromada práce.

„Velký den,“ souhlasil táta. „Hele, Mills, já vím, že to vypadá, jako bychom tě tady nechali ve štychu…“

Zadívala jsem se na hradbu krabic čekajících na vybalení. „Jo, trochu mi to… přerůstá přes hlavu.“

„To jsme právě nechtěli,“ vyhrkla mamka. „Ta epidemie prostě… spoustu věcí narušila. Ale máme velkou kliku, co by za naše problémy někteří dali,“ dodala spěšně. „Naprosto chápu, že tohle pro tebe zdaleka není ideální, Millie. Ovšem… budeme pak doma celý víkend, abychom se do toho dali s tebou. Rozhodně nečekáme, že to bude jen na tobě.“

„Ačkoli kdybychom se zítra vrátili z práce do dokonale uklizeného domu a ke gurmánské večeři…“ Táta na mě mrknul.

Máma ho přetáhla jedním z polštářů. „Steve!“

Začala jsem odlupovat samolepku na jedné z krabic. OBÝVACÍ POKOJ – KNIHY. „Budu v pohodě. Prostě… si vyberu místnost a začnu vybalovat, ne?“

„Začal bych kuchyní,“ navrhl táta.

„Jo, no, když už jsme u toho – nemáme tady nic k jídlu,“ připomněla jsem.

„Zítra objednáme nákup,“ slíbila mi mamka. „Udělám to v laboratoři o polední pauze. A zítra nás taky mají přijít připojit z telekomunikační společnosti, takže už brzo budeme zase fungovat normálně.“

„Ale… je to bezpečný?“ zeptala jsem se a ucítila nepříjemné svírání dole v břiše. Nechtěla jsem přiznat, jak mě teď děsí představa všech těch virů kolem. Zvlášť ne našim, kteří jsou v jejich blízkosti denně. „Totiž, myslela jsem, že se máme sociálně distancovat od jiných lidí nebo jak se to říká… že proto nám teta Carla nepřijde pomoct.“

„To je pravda, ale teta Carla nepřijde hlavně proto, že musíme chránit ji, ne sebe.“

Mámina sestra má lupus, což znamená, že kdyby se nakazila, hůř by se tomu – koroně? – bránila. Pořád jsem nevěděla, jak se té infekci správně říká, ale to zřejmě nevěděl nikdo.

„A ta telekomunikační společnost mě ujistila, že použijí všechny možné ochranné prostředky – roušky, rukavice, dezinfekci.“

„Mají roušky?“

Ve zprávách mluvili o tom, že je to nedostatkové zboží.

Máma pokrčila rameny. „Pro jistotu si ji vezmi taky.“

Zmlkli jsme a mysleli na zítřek. Pendlovky odbily čtvrt. Ze sklepa se ozvalo zadunění sací pumpy.

A pak se ozval zvonek.

„To bylo rychlé.“ Táta se začal zvedat, ale zase se svalil zpátky. „Ne, to nedám.“

„Mill, můžeš tam skočit? V peněžence mám dvě dvacky,“ poprosila mě máma a masírovala si bok.

Teprve když jsem se vydala ke dveřím, došlo mi, jak se už setmělo. Provinile jsem zapnula venkovní osvětlení a prázdnou verandu zalilo světlo. Otevřela jsem dveře a zamžourala do šera.

Rosničky vyzpěvovaly do soumraku své žabí písně a já si byla skoro jistá, že je to předehra, po níž se zpoza rohu vyřítí nějaký maniak a bude proti mně mávat mačetou.

„Ahoj!“ ozvalo se ze dvorku.

Ztuhla jsem, ale hned to ze sebe setřásla. Ani Jason z Pátku třináctého, ani Michael Myers z Halloweenu nebyli zrovna pověstní zdvořilostí.

Jestli tady mám bydlet, asi bych se měla přestat dívat na horory.

„Omlouvám se, že jsme venku nerozsvítili,“ ozvala jsem se a zamžourala před sebe. Ze tmy se vynořila postava. „Ach.“

Ten kluk měl obličej od kořene nosu až po bradu zakrytý rouškou. Byla podomácku ušitá z nějaké květované látky, nejspíš ze zbytku závěsu. Byl vysoký, hubený a asi v mém věku – pokud se to podle toho kousku tváře dalo poznat.

„Nechtěl jsem tě vyděsit,“ prohodil a ukázal ramenem na roušku. Náruč měl plnou krabic s pizzou a na předloktí navléknutou tašku s kbelíkem salátu.

„Mám ráda kytky.“

Zasmál se. „Ušila mi to máma. Prosil jsem ji, ať najde nějakou látku, která je víc cool. Kdyby tak dělali třeba roušky s logem Pistons, co?“

„Máš rád basket?“ Okamžitě jsem k němu pocítila sympatie.

„Jo. Je to k vzteku, že museli přerušit sezónu. Ne že by se naši letos dostali do čela play-off, jasně, ale…“

„Naši se dostali,“ namítla jsem rychle. „Grizzlies. Jsem z Memphisu. Teda byla jsem.“ Cítila jsem, jak rudnu. „Zrovna jsme se sem přistěhovali.“

„Jo, všiml jsem si tý cedule vpředu. Hraješ?“

Přikývla jsem.

Nemohla jsem to vědět jistě, ale připadalo mi, že se usmál. Oči, lemované neskutečně dlouhými černými řasami, se mu zúžily do půlměsíčků. „Super. Já taky. Třeba bychom si spolu někdy mohli zastřílet na koš, až tohle skončí. Jsem Luka,“ dodal.

„Millie.“

Koutky očí mu zase vyjely vzhůru – možná další úsměv. „Asi bych ti teď měl dát jídlo, než vám vystydne.“

„Jasně.“ Natáhla jsem k němu ruku s penězi dřív, než jsem si vzpomněla, že se k sobě nemáme přibližovat, a zase jsem ji spustila. „Jak to uděláme?“

Zasmál se. „Je to komický, co? Obvykle nechávám zákazníkům jídlo na verandě. Ty tam položíš peníze a pak se vystřídáme, jako v Mostu špiónů.“

„Tak jo.“ Položila jsem dvacky na verandu a ucouvla tak teatrálně pomaloučku, že ho to rozesmálo. Jeho smích zněl tak šťastně, že bych ho poslouchala pořád.

Přistoupil k verandě a položil na ni krabice. Navrch postavil sáček. Pak zvedl peníze a podíval se, kolik mu dávám. Ve světle verandy jsem si všimla jeho tmavých vlnitých vlasů, až trochu moc rozježených. Taky už rozhodně potřeboval ostříhat.

„Chceš zpátky?“

„Ne, to je pro tebe.“ Oči se mu rozsvítily a mně došlo, že jsem mu asi nechala pořádné dýško.

„Super, díky! No, takže… vítej u nás, Millie, a měj se.“

„Ty taky a… opatruj se.“

Přikývl a zase se ponořil do tmy na dvorku. Naposledy mi zamával a byl pryč.

—

Rozřízla jsem střed lepicí pásky s nenucenou elegancí. Po dopoledni stráveném vybalováním se ze mě stal expert na to, jak otevřít krabici jen trojím šmiknutím.

Jo, dejte mi do ruky perořízek a budu lepší než ta mstitelka z Poslední nás zachrání. S přehledem vyhraju každý casting na horor.

Tohle byla poslední z kuchyňských krabic. Přejela jsem pohledem kolem sebe, s hrdostí na ten kus práce, který jsem tady odvedla. Talíře, misky a hrníčky byly s organizovanou logikou vyrovnané za prosklenými dvířky skříněk. Do spodní části linky jsem naskládala hrnce a pánve. Na dvířkách trouby a na háčku u odkapávače visely třešňově rudé utěrky, které trochu rozjasnily kuchyň v odstínu dubu. Dokonce jsem na dvířka lednice rozmístila naši sbírku magnetek a přidala tam tu z Lahody, kterou nám Luka včera večer přidal do sáčku se salátem.

Při vzpomínce na pizzu mi najednou prudce zakručelo v žaludku. Až vyskládám příbory z poslední krabice, udělám si přestávku a pustím se do zbytků od včerejší večeře.

Než jsem se po jídle stačila dát zase do práce, ozval se zvonek u domovních dveří. Jeho zvuk se hlasitě rozléhal tichem domu.

„Konečně!“ vyhrkla jsem a vydala se otevřít.

V telefonu jsem měla uložené spíš fotky než hudbu nebo podcasty a tátovo staré rádio bylo pořád někde zabalené, takže tu celé dopoledne panovalo brutální ticho. Teskně jsem si představovala, jak se všechny moje kamarádky setkávají na Zoomu beze mě. Zoe minulý týden mluvila o tom, že si chce sama zesvětlit pramínky, a my ostatní jsme ji zlomyslně povzbuzovaly, že to musí streamovat, abychom tu katastrofu mohly sledovat.

Natáhla jsem si roušku, zamžikala bolestí, když se mi jedna z gumiček zamotala do rozpuštěných vlasů, a otevřela jsem dveře.

Na verandě stál muž v šedivé kombinéze, aspoň dva metry ode mě. Měl modrou jednorázovou roušku a bílé latexové rukavice.

„Dobrý den, prosím, pojďte dál!“ pozdravila jsem ho a ustoupila, aby mohl projít dveřmi.

Zůstal stát, kde byl, a obočí se mu zmateně stáhla k sobě. „Slečno?“

„Přišel jste nám zapojit internet, ne? Abychom tady měli signál a wi-fi?“

Přikývl. „Už jsem tady venku udělal všechno, co bylo potřeba. Zkontroloval jsem všechny kabely a mělo by to fungovat.“

Naklonila jsem hlavu ke straně. „Ale… to nepotřebujeme mít nějaký zařízení... já nevím... router nebo tak něco?“

„Všechno je to tady. Router, HDMI kabely, zesilovače.“ Ukázal na tašku na verandě, které jsem si předtím nevšimla.

„Aha, a…“ Pořád jsem nechápala, co ode mě chce. „Mám vám to odnést dovnitř?“

„Nesmíme vstupovat dovnitř do domácností, slečno,“ vysvětlil mi. „Firemní politika pro období epidemie. Náš obchodní zástupce vám to neřekl?“

Možná o tom mluvil s tátou, když si tohle domlouvali, ale až ke mně se ta informace rozhodně nedostala.

Zamrkala jsem. Oči mě bolely od všeho toho prachu, který se do nich dostal při úklidu.

„No a… co mám teď dělat?“

„Všechno, co potřebujete, je tady.“ Zase ukázal na igelitku. „Máte tam i instrukce.“

„To si to mám jako zapojit sama?“ vyhrkla jsem, když mi to konečně začalo docházet. Kýchla jsem.

„Nebo vaši rodiče. Ať to zapojí tatínek,“ navrhl technik. „Jestli není moc nemocný.“

Ten náznak sexismu jsem nechala bez povšimnutí a vyšla jsem na verandu, abych prozkoumala obsah igelitky. Sotva jsem udělala krok, technik ucouvl, aby si ode mě udržel patřičnou vzdálenost.

„Nejsem nemocná, to je jen alergie,“ ujistila jsem ho a vylovila změť kabelů. „Nechápu… jak to mám –“

„Všechny pokyny jsou uvnitř,“ zopakoval mi technik a rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. „Pokud budete mít nějaké dotazy, je tam i číslo, na které můžete zavolat.“

Pochmurně jsem si vybavila telefon s vytáčecím ciferníkem.

„Určitě nemůžete jít dál a zapojit to?“ zkusila jsem to znova a přidala ten nejširší úsměv, na jaký jsem se zmohla – než mi došlo, že on ho stejně nevidí. „Zrovna jsme se přistěhovali a vůbec nic nám tady nefunguje. Přísahám, že nikdo z nás není nemocný.“

A samozřejmě jsem hned nato znova kýchla. Jo, už zase Poslední nás zachrání.

„To je z toho prachu, jak vybaluju všechny ty krabice a tak.“

Další kýchnutí.

Technik tvrdohlavě zavrtěl hlavou. „To je proti firemním pravidlům.“

„Chápu, ale –“

„Když budete mít nějaké dotazy, zavolejte na to číslo,“ zopakoval mi chlapík a ucouvl ještě o pár kroků k bezpečí své dodávky. „A pokud budete volat, ujistěte je, prosím, že jste byla s naší dnešní návštěvou spokojená. Je to důležité pro skóre našeho hodnocení, a jak to není deset bodů z deseti, je to špatně!“

Byl už v půlce příjezdové cesty, než jsem se nad tou naprostou absurditou dokázala rozesmát.

—

„Cože? Odmítl jít dovnitř?“ zopakovala po mně mamka, když jsme spolu hodinu nato telefonovaly. Zavolala mi na pevnou linku, takže jsem se vyhoupla na pracovní desku, držela si sluchátko u ucha a bezděčně si omotávala prst kroužkovou šňůrou a zase ho uvolňovala, znova a znova.

„Už jsem prohlídla všechno v tý tašce, ale pořád nevím, jak to zapojit. Říkal, že můžu zavolat, když budu chtít poradit, jenže šňůra od telefonu nedosáhne ke kabelový zástrčce.“

Měla jsem pocit, že jsem se ocitla v jedné z těch reality show, kde chtějí člověka nachytat. Takže za chvíli někdo vyskočí zpoza gauče, bude se chechtat mému překvapení a ukáže mi, kde je skrytá kamera.

„Nějak to vyřešíme, až přijdeme domů,“ slíbila mamka a pak se na chvíli odmlčela. „Dneska se tady ale trochu zdržíme.“

„Proč?“ V hlavě mi okamžitě naskočil ten nejhorší scénář.

Museli pracovat s virem.

Došlo k nehodě.

Táta se nakazil velkou dávkou.

Je už na ventilátoru.

Je už –

„Jenom je tady hrozně moc práce – první dny na novém místě jsou vždycky nejhorší, ale zítra to snad bude lepší!“ V mámině hlase jsem zaslechla optimismus. Vždycky byla taková, pokaždé viděla sluníčko za mrakem.

„Je táta v pořádku?“ Nenáviděla jsem se za to, jak poraženecky zní můj hlas. On a máma, my všichni jsme pořád žili na kraji propasti. Stačil jeden krůček a… Bylo to mnohem děsivější než všechny horory, co kdy natočil Guillermo del Toro.

„Samozřejmě. Je v pořádku. Je toho… hodně, co musí zvládat, ale jinak v pohodě.“

„A ty?“

„Oba jsme v pohodě, Millie, věř mi.“

„Ale řekla bys mi, kdyby…“ Nechtěla jsem tu větu dokončit, ale máma věděla, co mám na mysli. Představila jsem si, jak jí rysy zjemnil úsměv.

„To víš, že ano. A když už jsme u toho,“ změnila trochu tón, „mám ještě jednu jobovku. Objednala jsem nákup, jenže ho můžou přivézt až ve čtvrtek.“

Bylo úterý.

„K obědu sis asi dala zbytky pizzy, viď?“

„Jo… Tak já zajedu do města a něco nakoupím?“ navrhla jsem.

„Vzali jsme si dneska obě auta,“ sdělila mi máma a jednou větou tak můj nápad smetla ze stolu. Zadívala jsem se z okna a teprve teď si uvědomila, že příjezdová cesta je prázdná. „Pro případ, že bychom večer nekončili stejně.“

„No jo, já vlastně stejně nemám žádný peníze,“ uvědomila jsem si, když jsem si vzpomněla na svou peněženku. Už týdny jsem se jí ani nedotkla. K čemu jsou peníze a řidičák, když člověk nemůže z domu?

„Uhm…“ Mamka na chvíli zmlkla a promýšlela možnosti. „Takže to asi zase bude na donášku z restaurace. Zavolám tam, odkud jsme si objednávali včera, a zeptám se jich, jestli by jim stačilo číslo mojí kreditky, a pokud ano, objednáš si na ni. Cokoli, na co budeš mít chuť. Pořádně to roztoč, holčičko.“ Zněla provinile.

„Mám objednat něco i pro vás? Nevadí mi počkat s večeří, až přijedete.“

Můj žaludek okamžitě zaprotestoval.

„To jsi hodná, ale nevím, jak dlouho se tady zdržíme. Zdejší bufet má do sedmi, tak si koupíme něco tam, anebo se cestou stavíme pro něco u okýnka. Může hrozit konec světa, ale pořád je tady McDonald, no ne?“ Zasmála se, ale už ne tak vesele jako předtím.

„Jasně.“ Kousla jsem se do rtu. Chtěla jsem ještě něco dodat, ale nějak mi došla slova.

„Už bych měla jít, polední pauza už je skoro u konce. Ale ještě hned teď zavolám do té pizzerie, ano?“

Přikývla jsem. „Díky. Mám tě ráda, mami.“

„Já tebe taky, Mills.“

„Doufám, že to v práci půjde –“ Než jsem stačila doříct větu, spojení se přerušilo. Položila jsem těžké sluchátko zpátky do vidlice. Cvaklo to.

A mně z hrdla unikl vzlyk. Do očí se mi tlačily slzy.

To je k vzteku.

Všechno.

Technik, co se bál jít do baráku.

Obchod, co nám doručí jídlo až za dva dny.

Ten tichý prázdný dům. Měli tu být máma s tátou. Měli jsme sedět u stolu v jídelně, dychtivě poslouchat vyprávění o mámině prvním dni v práci, a táta by mluvil o kapitole, kterou napsal do své knížky, a já zase o… o něčem.

Třeba už bych se touhle dobou seznámila s někým v okolí.

S někým se tady spřátelila.

S někým, jehož obličej bych mohla vidět.

Ale ne.

Zahlédla jsem na lince svou roušku, popadla ji a prudce s ní zakroutila, jako bych ji chtěla zničit, vymazat ze světa.

Ten pitomý, pitomý virus. Všechno zničil.

Probral mě zvuk párajících se stehů. Utrhla jsem roušce jednu upevňovací gumičku a pohled na její ubohý roztřepený okraj mi pomohl vychladnout.

Po celé zemi, po celém světě jsou lidi, kteří zoufale potřebují roušky, a já zrovna jednu zničila v záchvatu sebelítosti.

Co jsem to za pitomou nánu?

„Jsem nána, co uvízla v cizím domě a nemůže tady vůbec nic dělat,“ zamumlala jsem a zničeně se svezla na podlahu. Opřela jsem se zády o kuchyňskou linku a s hlubokým povzdechem bouchla hlavou do okraje pultu.

Máma říkala, že bufet v práci má otevřeno do sedmi. To znělo tak, že si tam třeba před sedmou dojde na jídlo a pak bude pokračovat až do… do kolika?

Podívala jsem se na hodiny nad sporákem. Bylo půl šesté. Připadalo mi, že od oběda už uběhla spousta času. Balancovala jsem na pokraji hladu a byla mrzutá jako vždycky, když člověku klesne hladina cukru.

Potřebuju se najíst.

S pizzou svět vždycky vypadá růžovější.

Zvedla jsem se z podlahy, sloupla z lednice magnetku Pizzerie Lahoda a na pevné lince nervózně zkusila vytočit číslo.

Konec ukázky

Table of Contents

Doručeno s láskou